ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Небето над нашето съединение |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/87_1.jpg) |
ГEOPГИ ГОЧЕВ Преди три месеца, в началото на протестите, написах, че единственият начин БСП, ДПС и „Атака“ да се задържат на власт, е да пренесат бурната обществена ненавист към себе си вътре в обществото. Или трябваше да подадат оставка, или трябваше да приложат върху България принципа „разделяй и владей“. В името на властта направиха второто. Така България беше разделена на два лагера. Гражданите, които могат да си плащат сметките, срещу гражданите, които не могат. Протестиращите за ценности срещу протестиращите за цени. Богатата София срещу бедната провинция. Софиянци, казваше медийната пропаганда на управляващите, протестират или защото са пряко платени от Джордж Сорос и кръга „Капитал“ на Иво Прокопиев, или просто защото няма какво да правят в скучните летни дни, докато в същото време българите, живеещи в провинцията, честно опъват каиша и чакат с трепет социалните мерки, обещавани от кабинета на Пламен Орешарски.
„Ние“ и „те“, „те“ и „ние“. Реториката на разделението работеше денонощно. И от двете страни на България. Докато Георги Господинов пишеше, че протестиращите са красиви и умни, Антон Кутев ги изобличаваше в дребнобуржоазни страсти. Докато протестиращите се хвалеха, че превръщат своя протест в естетически шедьовър, Велислава Дърева го громеше във в-к „Дума“ с фразите „бунтът на ситите“ и „весела променада“. Има ли бунт на ситите, трябва да има и бунт на гладните. Появи се контрапротестът в защита на правителството. И в крайна сметка по подобие на България и София се раздели на две зони – пространствени, но и часови. Т.нар. „сити“ излизаха на протест в 18.30 часа, на като че ли проблясващите аристократично жълти павета (наричани презрително от контрапротестиращите „жълти плочки“). Т.нар. „гладни“ пък се събираха на сивия, поокъртен мраморен площад пред НДК час по-рано – и за да избегнат среща със ситите, и за да имат достатъчно време да се приберат у дома за вечеря. Изглежда е вярно, че бунтовете, революциите и войните отключват и най-доброто, и най-лошото в човека и обществото. Протестът показа ясно, че в България вече се е образувала гражданска общност, способна да въздейства на политиците и да им търси отговорност, но заедно с това той разбуди и обостри редица стари разделения в страната. Първо, разделението между управляващ елит и управлявани. Второ, разделението между София и провинция. Трето, разделението между южна и северна България. Четвърто, разделението между русофили и русофоби. Пето, разделението между българи, свикнали от османско време, че всичко, свързано с живота извън дома, се урежда благодарение на лични връзки от някой по-силен, и българи, които, малко наивно гледайки на Запад, вярват в равенството пред правилата и процедурите. Шесто, разделението между българи, чиято идея за свобода и благополучие се разпростира върху дома и личните им отношения, и българи, в чието благополучие присъства и възможността за свободно обществено действие. Седмо, разделението между българи, които смятат, че грижата за общественото пространство е на държавата и природата, и българи, които смятат, че грижата за общественото пространство е на тях самите. И т.н. Изведнъж сякаш осъзнахме, че България е съставена от много Българии. И започнахме да се питаме кое ги свързва, кое би прави едно цяло. Може би общата кръв? Няма как всички в една страна да бъдат роднини. Може би територията? Може би патриотическото чувство, предавано чрез историята и езика? Не само. Може би личностите? Като че ли най-вече те. Вгледахме се в личностите. И забелязахме, че не са пощадени от обществената диалектика. В техните образи, в зависимост от гледната точка, нашите различия се проявяваха или като твърде крайни или, обратно, като преодолени. Образи едновременно на невъзможното и възможното обществено съединение. Пламен Орешарски, Росен Плевнелиев, Бойко Борисов, Николай Бареков – всеки от тези беше припознаван от едни българи като разединител, а в същото време от други като обединител на нацията. Липсваше обаче фигура, независимо дали на отделен човек или на партия, която да е едностранно призната за обединяваща. Нея просто я нямаше и продължава да я няма. Същото се случваше и с обществените събития и празници. Нито едно събитие, нито един празник, официален или частен, не разруши границите между групите, в които вече бяхме. Всичко, което се случи от юни до септември, усили нашите разделения. За социалистите съборът на Бузлуджа на 27-ми юли (тази година събрал над 50 хиляди души) стана символ на обединението на България, докато за протестиращите – символ на правителствената социална политика à la „бира скара“ и повод за многобройни шеги; на една немалка група протестиращи, вече поуморени от тримесечния протест, концертът на Роджър Уотърс на 30-ти август вля нова сила да протестират, докато левичарите се почувстваха едва ли не измамени от музиканта, известен със социалистическите си възгледи, и видяха в думата „Оставка“, изписана от него върху мултимедийната стена на шоуто, грубо предизвикателство към независимостта на страната. В спорове за разединението и съединението на България – така, може да се обобщи, протекоха летните месеци. Дойде септември и с него като че ли най-българският празник – този на Съединението от 1885 г. Дали той щеше да ни обедини и свърже, или, напротив, щеше да утвърди разделенията? Това, че Съединението се празнува официално в Пловдив, а не в София, беше знак за възможен компромис. Подготвяше се неутрален терен, на който двете Българии – тази на София и тази на провинцията – могат да се срещнат. Това, че трябваше да присъстват заедно президентът и министър председателят, също беше знак за желано помирение между институциите. Може би застанали един до друг за пръв път от много време, те щяха да намерят общ тон и решение за изход от обществената криза? Дали президентът, който беше заявил в началото на септември, че България не може да продължава да съществува разделена по начина, по който е разделена, нямаше да направи нещо решително? Дали ние, които щяхме да присъстваме на празника, нямаше да намерим чрез него начин да бъдем свързани в едно по-голямо цяло? С тези въпроси заминахме за Пловдив. Намираме улиците около площад „Съединение“ отцепени от местната полиция. Тук са и бронираните камионетки на жандармерията. Защо е необходима, питаме се, толкова много охрана? Кого ще пази? Кого от кого ще разделя? Малко преди 20 часа разбираме. Не особено многолюдно, но шумно шествие приближава площада. Първо чуваме тъпаните, свирките и виковете „Оставка“ и „Мафия“, после виждаме, начело на колоната, познатия ни от софийските протести лозунг „Граждани срещу мафията“. Без да помислим, че вече взимаме страна и някакси саботираме желаното свързване в по-голямо цяло, се присъединяваме към шествието. Полицията се опитва да ни отклони и разпръсне, но не ни спира. Разделяме се на ръкави, за да минем през тесните улички, и пред площада отново се събираме. Нареждаме се на тротоара в подножието на официалната трибуна, зад гърба на строените армейски части. Хората, дошли за празника, ни гледат любопитно и като че ли с лека изненада. Вдясно от нас, съвсем близо до трибуната, са паркирани няколко големи черни коли. Пазят ги отвън, от което става ясно, че не са празни. Пламен Орешарски е обявил, че ще присъства, но дали наистина ще присъства? Да, присъства. Около 20.30 часа малко смутен се изкачва на трибуната заедно с другите официални лица. В този момент възгласите срещу правителството набират сила и заглушават звука от трибуната. „Орешарски вън!“, започваме да викаме. Следва „Предател“ и „Мафия“. Тъпанът издумква три гръмки залпа. Дали пък организаторите няма да прекратят церемонията поради шума? Дали ще допуснат камерите на националната телевизия, която предава пряко от площада, да покажат как официалният празник се превръща в протест срещу властта? Разпалвам се вътрешно от една случка, разказана от Симеон Радев в „Строителите на съвременна България“. На 1 април 1884 г. т.нар. „казионна партия“ на Източна Румелия свикала в Пловдив митинг в подкрепа на турското управление на областта. Изнанадващо сред множеството се появил Иван. Ст. Гешов, по това време още горещ привърженик на идеята за съединението, превзел митинга и го обърнал в демонстрация на съединистите. Въпреки шума и очевидния конфуз на официалните лица проверката на войските преминава по протокол. Идва речта на президента. Замлъкваме, за да я чуем. Гласът му леко трепери. Не мисля, че си даваме добре сметка какво преживява в този момент. Като президент трябва да бъде обединител на всички българи, а като частно лице е показал, че подкрепя една конкретна група – тази на протестиращите. Трудно му е да балансира между двете си роли. И ние никак не му помагаме. „Г-н президент, поискайте тук и сега оставката на Орешарски“, провиква се през мегафона една от протестиращите. Инстинктивно всички сме си помислили, че това може да се случи и трябва да се случи именно в този ден. Защото виждаме в Орешарски човека, който ни разделя. От другия край на площада други обаче виждат подбудителя на общественото разделение в Росен Плевнелиев. Дюдюкания и викове „Оставка“ ще се опитат да заглушат края на речта му. Изведнъж в очите ни светва лампа и пред нас се появява камерата на БТВ. „Не смятате ли, че опорочавате празника с протеста си?“, пита Габриела Наплатанова. Гласът ѝ е завалян, което прави въпроса ѝ още по-лукав. Той вече съдържа оценката, че сме опорочили протеста и ни кара да се оправдаваме. Докопала е бащата на А. Вероятно го е избрала и защото мъжете на средна възраст в България обикновено се оправдават. Отговорът му обаче е уверен и кратък. „Не, не опорочаваме празника“. В този момент зазвучава химнът. „Ето, виждате ли, ще почетем химна“, казва моят тъст. Всички коленичим. Репортерката също. Усещам, че иска да пита още нещо и вероятно се готви да попита, но се колебае. Ние на свой ред тържествено сме свели глави, мълчим и се усмихваме. Сега всички на площада изглеждаме като едно цяло. Уви, само изглеждаме. С края на химна скачаме от местата си и започваме да викаме „Оставка“. „Стига си пищяла, ма!“, засилва се към А. едро, облечено в червена тениска момче. Налита на бой. „Провалихте ни празника“, изкрещява, размахвайки юмрук. А. се опитва да му обясни, че протестът не е срещу гражданите, дошли да празнуват, а срещу някои политици на трибуната. Това никак не го успокоява. Търси разправа и възможност да се изкаже. Може да го успокои само Габриела Наплатанова. Сега отново е в играта. Бърза да не изпусне скандала и повежда камерата към недоволния. „Тук има официална музика, тя трябва да се уважава“, чувам го да казва. Около него вече са се събрали други недоволни и шумно ни се заканват. Започваме да викаме към полицията, стояща наблизо, да се намеси. Няма намеса. Намесват се по-едрите мъже от групата на протеста и с няколко груби фрази пропъждат провокаторите. Тогава виждам, че в групата на официалните лица има един човек, който не си е на мястото и въпреки че е заобиколен от хора, е като че ли сам. Чертите на лицето му са по-изострени от обикновено, пристъпя от крак на крак, върти глава и хвърля кисели усмивки към гражданите. Не знае къде да се дене. Не знае къде да се утеши. Не може просто да ни се скара или да ни изгони от площада. Излъчва безсилие и умора. Никой не очакваше, че ще издържи цели сто дни. Вероятно вече издържа трудно. Пропусна да си тръгне с достойнство след скандала с назначението на Пеевски и за него нехаресването постепенно се превърна в опозоряване. А опозореният вече може само да тича. Ще се затича ли той сега? Съмнявам се. Но предполагам, че тича вътрешно. Което го кара от време на време да потреперва. Тогава лицето му грозно се изкривява от слабост и злоба. Треперко паша, така Захари Стоянов наричал в статиите си губернатора на Източна Румелия Гаврил Кръстевич – и поради старческото му треперене, и поради нежеланието да скърши волята на султана и да вземе сам страната на своите сънародници, желаещи обединението на България. Треперко паша, това е и нашият министър председател. Един слаб и страхлив министър председател. Един министър председател, който ни разделя. Избухването на зарята навярно е донесло облекчение за Пламен Орешарски. Има причина да не гледа право към онези, които го освиркват. Хвърлям едно око към трибуната и виждам, че е обърнал глава нагоре към небето и се взира в него. Какво ли вижда в тази нощ? Дали изобщо вижда илюминациите? Дали наистина небето му дава закрила от нашите обвинения и обиди? Когато си станал за резил, си мислиш, че всеки шум и всеки блясък те сочат с пръст. За Пламен Орешарски тази нощ трябва да е нощ на превратности, това небе трябва да е тъмно, облачно, страшно. А какво е за нас? На няколко крачки пред групата ни възрастен човек държи на ръце внучето си, гледа зарята и плаче. Плаче обилно. Не ми се струва тъжен, повече изглежда, че е преживял някакъв голям страх. Може би страха, че целостта на света около нас неудържимо се руши. Че това хубаво внуче ще скочи от ръцете му и ще избяга от него. Че небето ще се разкъса и продъни отгоре ни. Тогава си припомням какво е било небето между 5-ти и 6-ти септември 1885 г. Знам какво е било отново благодарение на Симеон Радев, който все поглеждал какво е небето по време на големите обществени събития. „Нощта бе неблагоприятна за едно съзаклятие“, казва той, „тя бе ведра, с високо и прозрачно небе...“ Иска ми се това ведро, високо и прозрачно небе да бъде небето над нашето съединение. Забележка: под заглавие „Небето на нашето съединение“ втората част на текста беше публикувана като репортаж във в-к „Дневник“ (www.dnevnik.bg) на 07.09.2013. Версията, публикувана тук, е разширена с разсъжденията в началото, има някои промени и в самия репортаж, наложени от първата част.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Снощи отидохме пред Народното събрание. И първото, което ми направи впечатление, беше това, че протестиращите са различни. По-сиви, по-сдържани, с напрегнати лица стояха на малки групички и мълчаха. Протестът приличаше на чакане пред операционна. И ако не бяха барабаните, може би площадът щеше да бъде необикновено тих. Веселието от предишните месеци се беше изпарило. Затова и естествено в рехавото хоро, което някой в един момент поведе, нямаше никаква радост. Хората не толкова подскачаха, за да изразят лекотата, която ги е обзела, колкото удряха с крака в земята, за да изразят гнева си спрямо нещо, което едновременно ги възмущава и плаши.
Кое е това нещо? Първо, демонстрацията на сила от страна на властта – демонстрация глупава, ненужна и просташка. И второ, цинизмът на управляващите и тези, които ги подрепят. Той се изразява в две преплетени логики. Според първата логика в тази страна има правила, които трябва да се спазват. Да, има, само че тези, които ги прилагат, по особен начин ги обезправяват с прилагането им. Толкова. Според втората логика протестиращите са малцинство и следователно трябва да замълчат и да се приберат по домовете си. Ще кажа само едно нещо по втората логика и то е, разбира се, реторично, защото и тази логика е изцяло реторична. Ако тя е вярна, твърденията на всички ни, независимо дали подкрепяме протеста или не, трябва да бъдат лишени от каквато и да е валидност само затова, защото мозъкът ни, като телесен орган, е просто незначителен процент от това, което тежим.
Две много глупави реторични логики, куп истински безобразия, следващи от тях, но и две малки добрини. Първата е, че в днешната ситуация съвсем ясно се открива общественият ейдос на всеки от нас. Втората е, че се пречупи упоритият, малко мързелив възглед, че нещата могат да се разрешат с процедури и обществен диалог. Не може да има процедури и обществен диалог, поне не сега. Оттук насетне, според мен, започва работата на гнева. Аз не знам що за дебил трябва да си, та да си мислиш, че като ометеш в центъра на София с желязна метла няколко стотици души и на другия ден ги наречеш „метежници“, тези няколко стотици ще се свият в себе си и ще предпочетат да забравят. Още повече, че това са млади хора, израснали в съвсем различно време. Та, както казвам, постепенно започва работата на гнева и тя ще се усили от гневното зимно време, което идва.
Има една история за гнева в Четвърта книга на „Държавата“ (439е 5-440а 4), която отговаря на това, което се случва в момента в тялото на нашето общество. Ето я: „Някога, казах аз, чух нещо и съм склонен да му вярвам. Леонтий, синът на Аглайон, като се качвал от Пирей отвън покрай северната стена, видял на едно място близо до градския затвор прострени трупове, и хем му се приискало да ги види, хем се ядосвал на себе си и отвръщал поглед. Известно време се борил със себе си и си затварял очите, но накрая бил победен от желанието, разтворил си широко очите и като притичал по-близо до труповете, рекъл: „На ви, зли демони, наситете се с тая прекрасна гледка“. |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7626 |
|
Георги Гочев - 2013-11-14 12:38:01 |
|
|
Здраве и дълги творчески години, уважаеми професор Богданов!
От моя скромна милост и всички, които разпознават и ценят във Ваше лице неуморния ментор в античното познание, литературата и хуманистичното напредване. Неизтощимият Ви дух на наш Magister Ludi ще ни е нужен още и още!
Бургаска наздравица за Вас!
|
Тема № - 87 |
Коментар № - 7623 |
|
Dekarabah - 2013-11-02 14:01:32 |
|
|
Здравейте и честит празник!
Исках да напиша нещо за студентския протест и си спомних една стара история, разказвана по таваните на СУ (разказвана по най-различен начин). Та използвах нея, за да кажа какво според мен се случи през тази емоционална седмица. Ето какво излезе:
Passer politicus
Като студент по класическа филология в нашата Алма Матер често слушах следната история. Последните дни на октомври, някъде през 80-те години на XX в. Навън е циганско лято, докато в Гълъбарника, както е известен сумрачният таван на Ректората, където се помещава катедрата по класическа филология, вече е зима. Поради това прозорците на семинарната библиотека са широко отворени. Мирише, както обикновено, на плесен, яхния (кухнята на студентския стол гледа към задния двор, накъдето е обърната и библиотеката) и запалена шума. Тихо е, занятията току-що са започнали. Всички в малката зала – трима студенти и един преподавател, мълчат, свели поглед над някаква книга.
Изведнъж през отворения прозорец шумно влетява врабец и каца на първия чин, точно под носа на преподавателя. Птичката се отърсва, рязко раздвижва глава и поглежда към него. Той на свой ред вдига очи от текста и казва нещо. „Ще дам на това врабче малко от кифлата си“, бил казал тихо и със скромна усмивка преподавателят по латинска епиграфика. Това гласи едната версия на историята. Според друга версия в залата протича упражнение по римска литература. „Я, passer!“, била казала госпожа професорът. „Колеги, passer domesticus! Спомняте ли си за мъртвото врабче на Лесбия, възпято от Катул?“, добавила след малко. „Тук влизат всякакви!“, бил рекъл младият, строг асистент по старогръцки език според трета версия на историята. И т.н. Птичката се била превърнала в огледало на нравите, царящи в малкото общество на катедрата.
Същата октомврийска утрин тридесет и няколко години по-късно. Мястото е няколко етажа по-долу от Гълъбарника, залата е по-голяма, студентите повече. Мирише на измит паркет и запалена шума. Тихо е. Проф. Димитър Токушев, председател на Конституционния съд на България, трябва да изнесе лекция пред студенти по право. Никой не очаква нищо необикновено. Преподавателят ще прочете с равен глас това, което е подготвил да прочете, студентите ще го запишат. Няма да има въпроси. Няма да има критика. Просто лекция като лекция.
Изведнъж през вратата влетяват няколко момчета и кацат точно под носа на професора. В първия момент може би си е помислил, че са закъснели студенти от неговия курс, и се прави, че не ги забелязва. После, когато момчетата проговарят и споменават на висок глас името Делян Пеевски, разбира, че е станало нещо извънредно. Сега ги поглежда. Приличат му на накокошинени врабци. Едни такива никакви, а се перчат. И не само се перчат, ами го съдят – него, върховния съдник! Навярно няма време да се възмути, защото друго едно чувство го залива. Безпомощност. Докато момчетата му задават въпроси, самообладанието и авторитетът му окапват като листата, брулени от октомврийския вятър. Оклюмва, обира си нещата и без да каже нищо на втрещените си студенти, излиза от залата. Врабчетата се настаняват върху неговата катедра и започват да четат лекция пред цялото общество.
„Свикнали сме да обичаме истината, доблестта и да съдим според делата, а не според думите“, заявяват простичко, с библейски думи нашите врабчета. Лекцията, която тече вече цяла седмица в окупираната 272-ра аудитория на СУ, е за истината. За това какво е истина. Тези, които внимателно слушаме урока на студентите, виждаме от техните действия и разбираме от техните думи, че истината е три неща, които не могат да съществуват едно без друго. Ето кои са те.
Първо, истината е знание за това кой, по каква причина и с каква цел е извършил или не е извършил нещо. Тя е сбор от факти. Факти, до които всички трябва да имаме достъп, защото те съставляват нашата обща памет и ни позволяват да имаме минало, а не да се питаме постоянно кои сме и защо сме станали такива. Второ, истината е нещо, което се търси, желае, обича. Някакво най-добро, красиво и блестящо, което е наш образец, наша норма, наш закон. И трето, истината е доблестно действие. Ще рече, действие, подчиняващо се на ценностите и образците, които обичаме и за които говорим като за най-добро. Именно на тях, а не някои други, които скриваме или замъгляваме.
Но ако студентите говорят не за друго, а за истината, къде другаде трябва да го правят, ако не в университетите? Така питам тези техни обвинители, които твърдят, че протестът не трябва да се провежда в университета. Ако студентите говорят за необходимостта от истина, това може ли да бъде пречка за учебния процес? Не стои ли в основата на всяко образование, независимо дали лично или обществено, именно въпросът за истината? И какво значение имат няколко непроведени лекции или няколко кисели преподаватели, които не са могли да стигнат до своите кабинети, при положение че на обществения ни кантар е поставена самата идея за истина? Така питам другите им обвинители, които твърдят, че окупиращите пречат на учебния процес.
И, най-сетне, виждали ли сте някога в друг някакъв случай други студенти, които да казват с такава обич и с такава неподправена убеденост, че университетът е техен дом? Аз не съм – нито като студент, нито като преподавател. И не се надявам в скоро време да видя отново. Така питам третите им обвинители, които твърдят, че протестиращите студенти са неученолюбиви, мързеливци и кръшкачи. Напротив, за времето, в което се борят да имаме истина, те ще научат много повече за обществото, отколкото биха научили от години четене на Аристотеловата „Политика“. Сигурен съм в това и малко им завиждам, че ще им се случи.
Има обаче и четвърто обвинение. То е, че протестът на студентите е политически. Да, политически е, само че в един по-широк и по-стар смисъл на думата „политика“, която изначално означава „общите неща“ (от старогр. ta politika). Та той е политически не защото е подклаждан от партии или властови кръгове, или пък има за цел студентите да образуват своя партия и с нея да влязат във властта, а защото засяга самите основания на живеенето ни заедно, засяга общите ни неща. Общите ни ценности, общите ни места, общата ни история, общата ни истина. Засяга възможността да знаем кои сме като общество.
По подобие на врабчето, което влетява в катедрата по класическа филология, за да покаже какви са характерите на работещите в нея преподаватели, студентите, влетели в лекцията на Димитър Токушев, поставиха огледало пред нашето общество и му показаха какво е в момента. Ще не ще, то ще трябва да се огледа внимателно и да прецени доколко отговаря на идеалите, които твърди, че притежава. Или казано с един от лозунгите, окачени върху сградата на ректората: „Студенти изпитват държавата“.
Застанал пред тях, човек наистина се чувства като на изпит. Така се почувствах и аз, когато застанах пред двайсетината студенти, окупирали аулата на НБУ. Посъветвах ги да си направят своя организация в университета и да поискат от властите конкретни неща, които ще подобрят студентския им живот. И знаете ли какво стана? Отрязаха ме. Скъсаха ме на техния изпит. Просто престанаха да ме слушат, така че трябваше да се откажа от предложенията си. Те наистина не искат нищо за себе си. Искат истина и промяна в начина, по който се отнасяме към общите ни неща.
Затова и докато си тръгвах от аулата, си помислих, че на България се е случило нещо много хубаво. Може би най-хубавото, което ѝ се е случвало от падането на комунизма. В обществената ни фауна се е появил нов обществен вид – вида на младите хора, които не гледат на общите ни неща като на чужди и няма да пренебрегват грижите за тях. Този вид наричам, къде на шега, къде сериозно, вида „обществено врабче“, passer politicus.
(оригинална публикация във www.dnevnik.bg) |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7621 |
|
Георги Гочев - 2013-11-01 16:52:48 |
|
|
Бургаски привет и благодарност за акцията на НБУ в помощ на сирийските бежанци!
ДЕМОКРАЦИЯ = ЧОВЕЧНОСТ И ЗАЕДНОСТ С ЧОВЕЦИТЕ.
България възстановява добрината си с такива дела.
|
Тема № - 87 |
Коментар № - 7619 |
|
Dekarabah - 2013-10-29 19:57:38 |
|
|
Здравейте уважаеми професор Богданов,
здравейте приятели от този дълго разсъдлив и изпреварващ форум!
България има нужда от още някоя друга дума и знак. Нямаме много места, от които да се надяваме на това.
Простете ми, моля Ви, това кратко и относително откъснато обаждане.
Хубава тема за този форум, а и за гражданското като цяло у нас, би могла да е ВЛЕДЕНЯВАЩИЯТ НИ СТРАХ – родени ли сме с него или ни е проникнал след това.
Това /моето/ е гражданско обаждане, като в телевизионно или радиопредаване.
Но с надеждата, че тук зрителят-слушателят се счита пълнокръвен и разумен ГРАЖДАНИН.
ПП: Ако продължим да се въздържаме, добре платената Барековщина ще ни върне в 20.ти век.
|
Тема № - 87 |
Коментар № - 7618 |
|
Dekarabah - 2013-10-28 20:53:28 |
|
|
Моята мисъл е, че позволяваме за втори път да ни спретнат един и същи номер, Георги! Докато ние сме на площадите, тези в парламента и кукловодите им извън него си оплитат кошничката... Това е, което не мога да приема. |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7614 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-18 11:10:56 |
|
|
Учудва ме постоянното избягване на тезата на проф.Богданов, а това е за отношението между частното и публичното. Борислав даде своята интерпретация на протеста. А то е-недостатъчната публичност. Не е енергийна за да въвлече гражданите в полето на диспута. Тясна е тази публичност. Това е диагнозата ..не само на Борислав. Сега , ако се приеме някаква типологична връзка между античния форум-това е ЗАТВОРЕНА публичност. Място за особено споделени от истината на истининте граждани.И да е така-днес публичността не е форум, дори и в модерния смисъл. Тя не е корелат на властта!Ще цитирам защо Георги :Българската политическа реалност обаче като че ли се подчинява на обратното правило – като излязат от властта, нашите политически лидери наместо да поумняват, рязко оглупяват или, за да използвам по-мека дума, започват да реагират несъответно на случващото се в обществен план."
Така е Но защо това реалистично и подплатено с историчното траене на властта мнение ..не впечатлява?
Сигурно не е правилно, субективно е мнението ми за класическите модели. Приятни са, но ужасни са за реализация. Случва се, че все не стават, провалят се или се втвърдяват като собствени паметници-и биват разрушавани.
Ами прост е отговорът - безидейна и безпринципна е властта тук. Защото каквито идеи и ценности да се прогласяват, биват убити от кръв и цинизъм на живота на другия. Са изключителни техники за властта напреки вясакави ценности, но не и за тези на тоталното оцеляване.
Та за мен в днешната ситуация е висока степен цинизъм да се говори за ценностите. Ан гро. Това, а не техниките на действието и не конкретността на целите е в основа на скромните резултати на протеста.
Ето тук е проблем! Защо ценностната коориданата на протеста някак се ИЗТРИВА, остава пасивна за "простия" народ?
Той- другия народ няма ли ценности?
Сигурно има и ги пази, отбранвява се от магия на модерността-от реда и подчинение. Ето тук публичността на протеста създава граница във всякъкв смисъл- в разбиране (Борислав всъщност я маркира много точно), на съчуствие (присъствие), на споделяне (дистанция и изчакване)
Основата на това е дълбокото затваряне на жизнените подбуди на действието в митологични схеми. Нещо пречи жизнения полъх да се владее живота си да бъде естествен. Нещо дълбоко подсъзнателно-колективно-да се изявява в "недакеватни" спрямо формалния ред на неща публични изяви.
Публичността в новоевропейски смисъл е дъбоко репресивна точно за тези подмолин нагласи за власт. Тотална!
Това е проблем, който поставя Борислав. Според мен , разбира се! |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7613 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2013-10-16 19:44:46 |
|
|
Благодаря на Борислав за коментара. Надявам се той да развие темата, която подава. Ето какво смятам накратко по нея. Няма спор, че протестирането се примеси през летните месеци със своеобразен хепънинг. По-важният въпрос обаче е какви бяха функциите на това празнуване? Едната е, разбира се, да се запълва празно време с приятно правене на нищо. Другата обаче е по-важна и нея Борислав не я споменава в коментара си. Тя е, че артистичните прояви на протеста послужиха и като групова терапия на обществените табута, като един вид колективна психодрама. Какво целеше на свой ред тя? Като преименува и преобрази действителността около нас, да я направи по-близка до гражданския идеал, който се породи в България през последните няколко години. Това беше крайно необходимо с оглед на безобразията, които сътвори правителството на Орешарски. И ако това очистване от общественото зло, както го наричам, не се беше случило, изходът пред нас беше да напуснем тази действителност и да потърсим друга навън, както през 90-те постъпиха мнозина. За щастие, то се случи, продължава да се случва и хората останаха в българската действителност, добили кураж да се борят тя да се променя.
Другото, което Борислав пропуска, е за непосредствените цели на протеста. Едната, която Борислав споменава, беше Делян Пеевски да не стане ръководител на ДАНС. Тя беше изпълнена. Има обаче и друга. Оставката на правителството. Тя не е изпълнена. Но вината не е само в протестиращите, които протестираха дълго и достойно. Вината е и в абсолютно неадекватното поведение на опозицията в лицето на ГЕРБ, а донякъде и в плахото и високомерно поведение на РБ. Преди две седмици, наблюдавайки театъра около вота на недоверие – в който театър, ако трябва да съм честен, нямаше никаква разлика между поведението на ГЕРБ и Атака – се сетих за един епизод от „Историята“ на Херодот и го използвах, за да опиша колебанията на Бойко Борисов. След превземането на Сарди войниците на Кир грабят града. Крез, който тъкмо се е освободил от оковите си, стои кротко и наблюдава какво се случва. „Царю, какво правят тези хора?“, пита той Кир. „Грабят града ти“, ухилва се (представям си, че му се ухилва) персийският цар. „Не грабят моя град“, отвръща Крез, „твоето грабят“. Властта е излязла от Крез и той се е превърнал в мъдрец. И ще доживее до старини в двора на персийските царе като умна опозиция на техните планове.
Според Херодот голямата еднолична власт и умната обществена реакция са несъвместими в един човек. За да е умен, човек не бива да става едноличен управник. Българската политическа реалност обаче като че ли се подчинява на обратното правило – като излязат от властта, нашите политически лидери наместо да поумняват, рязко оглупяват или, за да използвам по-мека дума, започват да реагират несъответно на случващото се в обществен план. Това стана преди време с лидерите на ОДС, това стана сега с ГЕРБ и персонално с Бойко Борисов. Ако човек се заслуша какво говори, би му направило впечатление, че огромна част от казаното през последните месеци е под формата на оплакване и истинско вайкане – че ГЕРБ не са на власт, макар че са спечелили изборите, че при тяхното управление било така, а днес било иначе и пр. Не че последното е невярно. Вярно е донякъде, въпросът е, че нямаме нужда от това, общественото време да се дели на „преди ГЕРБ“ и „след ГЕРБ“, което си е, в крайна сметка, чиста реторика. Имаме по-скоро нужда от разширяване на самото понятие за политика. Досега в България под „политика“ се разбираше само и единствено „да си на власт“. Да, обаче поне формално имаме опозиционни партии, имаме още повече реална гражданска активност. Не е необходимо те, опозицията и гражданите, да вземат властта на всяка цена. Напротив, по-добре е да започнат да разбират ролята си на обществени лица, които нямат властта и това не им вреди, а им помага да имат по-точни преценки и реакции. |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7612 |
|
Георги Гочев - 2013-10-16 12:38:14 |
|
|
Четейки заглавния текст на Георги и коментарите към него, се сещам за един прословут пасаж от "Бит и душевност на нашия народ"(Иван Хаджийски)за това как обикновено нашенецът участва в протести: с единия крак е на улицата, с другия - на тротоара: за всеки случай... Затова и сегашният протест куца. Още повече че през юли и август се превърна в нещо като подобрено издание на гей прайда: протестира се уж за права, но дайте да си направим най-вече купона...
Според мен, не бива да се протестира срещу всичко, а трябва да има конкретна кауза. Протестът беше най-убедителен и най-заплашителен за тройната коалиция точно когато беше насочен срещу избора на Пеевски за шеф на ДАНС. Затова и той толкова бързо се отказа. След това протестът повече или по-малко взе да става метафизичен, а просто трябваше стъпка по стъпка, когато има конкретен повод, да се отвоюва конкретна позиция от тройната коалиция.Вместо това протестиращите (използвам в случая трето лице,мн.ч., защото физически не взех участие в този протест)допуснаха нашата грешка от 90-те години: започнаха да се броят, започнаха да се карат дали намалява или се увеличава броят им, колко са контрапротестиращите, непременно да има непрекъсване в броенето на дните протест (все едно че се кандидатства за "Гинес")и пр. ненужни неща - от моя гледна точка, естествено. Всъщност БСП и С-ие приложиха добре изпипаната си и изпитана тактика от 90-те: нека лудите се налудуват - ние ще си вържем гащите за пореден път и ще чакаме да им писне или да се уморят, тъй като един протест не може да продължи безкрайно!
Така и стана...И не се реагира адекватно на безумното решение на Конституционния съд, което беше ясно, че ще такова (помним предишното такова решение от 1994 г. по делото дали ДПС е конституционна партия, или - не.
Протестът като хепънинг - една интересна бъдеща заглавна тема... |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7609 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-13 08:33:05 |
|
|
Да, точно последното- Свързахме се с групи, които събират храна и други неща за центровете за бежанци и изобщо проучихме въпроса от какво има нужда и как то може да се достави- говори за това ужасно разминаване на публичностите в сегашното българско общество. Доминиращата публичност просто не допуска дори символната фигура "беженец". |
Тема № - 87 |
Коментар № - 7608 |
|
Дмиткрий Варзоновцев - 2013-10-12 19:47:03 |
|
|
|
|
|