ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЗА БЕЗРЕДНИЯ РЕД, КОМПРОМИСА И МЪЛЧАНИЕТО |
Богдан Богданов |
|
За тези, които участват в този форум, не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три. Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина - правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина. Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега. Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да влеза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо. Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго. Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам - няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно - обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън. Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот. По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали. Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях - нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава. Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос - заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи. Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред. Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия. Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец. Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик. Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото. Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувставаха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия. А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса. По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие. Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо. Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме - че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред. Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно. Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества. Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са й нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно. Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди - и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот. Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма. Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време. Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Към Самун
Мислите ли, че това съм имала предвид, казвайки "нашите"? Просто си помислих, че като говорите за "тукашните словонатрупвания" - сте ги прочел. Помислих си, че се опитвате да развиете някаква мисъл, някакъв анализ – нищо, че сте анонимен (и разноименен:).
С най-добри пожелания,
P.S. (16:06) Благодаря на Самун за частния отговор - ще се радвам на по-хубави (в общочовешкия смисъл) коментари - с по-хубаво име, може да не е моето:-). |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3846 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-12 14:18:48 |
|
|
Не смятам, Г. Г., че комунизмът е създавал действителни колективни форми на живот и е имал някаква благополучна цел. Така е при другите общества, но не и при комунизма.
"Лагерът е напълно отрицателна школа" - цитирам по памет Варлаам Шаламов. Уникалното в комунизма и нацизма е тяхната абсолютна негативност. Пространството на комунизма и нацизма е увеличеното пространство на лагера, в което няма никакви реални колективи, в което единствено под всякакви форми се упражнява насилие.
Лагерът ни показва моралният критерий, по който трябва да съдим комунизма и нацизма. В лагера се намира абсолютната жертва и абсолютното насилие, чисто невинният и палачът.
И тук отговарям на другия въпрос на Г. Г.: формата на мислене, която ни предлага комунизмът, трябва да включва това винаги да имаме предвид уникалното средство за унищожение, което този режим е създал: лагерът. Лагерът е нещото, което комунизма и нацизма усилено скриват като форма на мислене за себе си. От тяхната перспектива трябва да ги разбираме. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3845 |
|
Морис Фадел - 2011-01-12 13:55:50 |
|
|
Към Samun Samunov - 2011-01-12 13:02:46
Какво точно намирате за опасно в нашите писания? В моите?
А за хлъзгаво?
vesselina vassileva - 2011-01-12 13:09:28
.........................................
Ваше писание не съм чел, нито коментирал. Трябва ли употребата на "нашите" да ми говори, че съм се натъкнал на организация или група с единна мисъл?
А що се отнася до "хлъзгаво" - свойството или качеството на предмет или организъм, чрез отстраняване на противоречията (триенето) с различни прийоми ( в случая и със словотворчество)да се изплъзва...
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3844 |
|
Samun Samunov - 2011-01-12 13:47:51 |
|
|
Кадровикът на СУ Попчев - твърде добре познато ми име - за съжаление. Това е човекът, който УСПЯ да НЕ ДОПУСНЕ баща ми до конкурси в Софийския университет: първо, в Катедрата по теория на литературата, а по-сетне - и в Катедрата по методика с мотив "неблагонадежден произход". Става въпрос обаче за по-ранен период от този, за който Вие пишете, професор Богданов: баща ми е с десет години по-възрастен от Вас - да ми е жив и здрав още дълго.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3843 |
|
Борислав Георгиев - 2011-01-12 13:34:05 |
|
|
Към Samun Samunov - 2011-01-12 13:02:46
Какво точно намирате за опасно в нашите писания? В моите?
А за хлъзгаво? |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3841 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-12 13:09:28 |
|
|
Шоколадът "Крава" не е носталгия, защото сега има "Милка". А по времето на баш Сталинския комунизъм нямаше и "Крава". Малко по-късно родените предпочитат теорията на комунизма, а той си е чиста практика. И този практически стаж не ме убеждава в това, че дори и Сталин може да е жертва, нито пък, че комунистите са такива, защото не са чели Маркс. Това, което донесе демокрацията е щандовете с домати, краставици и банани през цялата година, излизането в чужбина само с лична карта, Нов български университет и този наш прекрасен свободомислещ и свободоговорещ форум.
Досиетата не трябва никога да забравяме, но те са улика срещу престъпленията на режима. Това е тяхно престъпление - на комунистите. И сега вместо да имат очи да се изказват за уличените в агентурно минало интелектуалци, трябва да се извинят. Не само на тях, а на всички нас. Да кажат едно гръмко "извинявайте, затова че сме от комунистически семейства,а ви преследвахме защото бяхте от фашистки семейства. Искаме да ви се извиним от името на родителите си, затова, че бяха забъркани в случки като атентата в Св. Неделя, като Народния съд, като национализацията на всичко постигната с лични усилие след Първата световна война. Да ви се извиним за лагерите, за разбитите семейства,за привитивизма и простащината,която внесохме в културата, в битието, в отношенията между хората, за промяната на тяхната психика и за още много". Но те няма да се извинят. Основен белег на техния манталитет е това, че ако се почувстват в нещо виновни, веднага прехвърлят вината на другата страна. И ето сега - виждате ли, ние сме били лоши, а всъщност вашите хора работеха срещу вас.
Морис, нямам надежда, че един комунист, ако прочете Маркс ще стане "добър" комунист. Това не е грамотност. Това е манталитет. Поради което единственото, което ме дразни е когато "бивш" комунист, с яко комунистическо потекло почне да ми дава акъл и уроци по "Демокрация и гласност". Имаше такъв клуб, в който през отворената врата от Желю Желев се намърдаха всички такива. После оглавиха разни институции.
Това, което се случва сега е поредното смазване на интелигенцията. Този път, морално. Петко Бочаров, Вера Мутафчиева, Георги Данаилов, Наум Якимов, Богдан Богданов......Да не изброявам.
Та това е! Извинете за гневния тон, но и аз като Борислав "не се стърпях". |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3840 |
|
Мария - 2011-01-12 13:05:24 |
|
|
"Едни го казват, други не го казват и да не го казват и мълчат, си е съвсем човешко чувство, което няма нищо общо, извинявайте, с мълчанието в комунизма." (ГГ)
Много интересно дали мълчанието сега и мълчанието по време на комунизма, и мълчанието при Крез и Ксеркс, и мълчанието въобще имат нещо общо? Различните мълчания? |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3839 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-12 13:03:30 |
|
|
"Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия."
Колко процента "дявол" се допускат у един ангел?
Сменимата йерархия като полягаща пирамида ли да си я представяме?
Честно казано, фактът, че сте бил "безредник", както се определяте, не ме разтревожи - човешко е. Тукашните словонатрупвания, обаче, ме настройват по определен начин - не само приличат на опитите на хлъзгава риба да се измъкне, но по някакъв начин ми подсказват, че убождането в перките й не е безопасно...
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3838 |
|
Samun Samunov - 2011-01-12 13:02:46 |
|
|
Да, така е, Кастор, но имайте предвид, че тези, които сега са на 30 години като мен, както и сегашните студенти, нямат разгърнати живи спомени за комунизма, но и никак не е достатъчно и правилно по тази причина да им се каже укорително: вие просто нищо не знаете и не разбирате, само четете и не страдате достатъчно. Всеки, свързан по един или друг начин с проф. Богданов, страда в някаква степен заради това, което стана. Едни го казват, други не го казват и да не го казват и мълчат, си е съвсем човешко чувство, което няма нищо общо, извинявайте, с мълчанието в комунизма.
Като съм написал, че онези факти не са актуални, го казвам съвсем съзнателно - не са за голяма част от хората на 30 години, както и за нашите студенти. Повечето от тях изобщо не се интересуват от това, което сега се говори тук, и смятат, че то не ги засяга пряко. Поговорете с вашите студенти и кажете какво мислят те. Аз го направих с моите, направиха го и мои колеги, реакцията е много слаба и по изключение.
Добре, но това пък не ги превръща автоматично в гимназисти. Има наистина голяма дупка между тези поколения и може би причината е в това, че в началото на 90-те години никой, нито политик, нито интелектуалец, не се е погрижил настоятелно чрез общо разкриване на досиетата да се изгради континуитет между фактическата истина за онова време и това, което трябва да се изгради като режим на истина в следващото. Затова и всъщност проблемът не е, от моя гледна точка, в станалото през 1979 г., а в нестаналото след 1989 г., въпреки че несъмнено и много е станало, и много е направено. То ни се отразява много повече днес, отколкото другото, макар двете да са свързани. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3837 |
|
ГГ - 2011-01-12 12:55:06 |
|
|
Приемам неприемането на думата "вина" от страна Кастор. Трагедия - да! Но според мене при правенето на подобен компромис човек - съзнателно или не - изпитва нещо, което можем да наречем "трагическа вина". Това имах предвид. Изпитваш съзната или неосъзната трагическа вина, че ти си се поддал, а други - не дори и ако жизнено важни обстоятелства са те подтикнали към това. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3835 |
|
Борислав - 2011-01-12 12:48:47 |
|
|
|
|