ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЗА БЕЗРЕДНИЯ РЕД, КОМПРОМИСА И МЪЛЧАНИЕТО |
Богдан Богданов |
|
За тези, които участват в този форум, не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три. Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина - правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина. Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега. Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да влеза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо. Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго. Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам - няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно - обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън. Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот. По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали. Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях - нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава. Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос - заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи. Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред. Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия. Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец. Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик. Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото. Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувставаха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия. А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса. По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие. Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо. Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме - че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред. Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно. Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества. Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са й нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно. Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди - и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот. Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма. Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време. Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
А, Касторе, ти самият какво правиш, за да се отървеш от комунизма днес? |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3822 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-11 23:19:16 |
|
|
Все пак нека бъдем точни. И при комунизма всеки е имал малко или повече право на избор.
Едни са приели да сътрудничат, други не. Това разделение ясно личи от текста на професор Богданов.
Приемането е продиктувано от различни причини. Както и неприемането.
Остава проблемът с мълчанието.
Демократите-политици, "на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността" имат една основна вина.
И тя е повече от очевидна. Че с неотварянето на досиетата, те косвено подкрепиха "елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред".
Всички, които познаваме делата на професор Богданов преди 1989 година и след това можем да го оневиним. Да го оправдаем. Да го разберем.
Но, не мога да се съглася цялостно и генерално да оправдаем всички, приели компромиса.
Както и не мога да подмина факта, че на много места, в много институции, в това число и в НБУ, вероятно, има "острови" на комунизма. И като сборище от хора и като поведения, където група дерибеи "колят и бесят". И не позволяват на колегите си да се дипломират, хабилитират, лекуват или да пътуват в чужбина на различни научни форуми.
И ако това е компромисът, който е направен в страната, и респективно в НБУ, то този компромис на практика е лигитимирал бивши комунистически сътрудници, позиционирал ги е отново, позволил им е да "травестират" в нов образ и подобие.
И онези, които са били партийни членове, ставали са крепители на режима още в училище или в университета, а не на такава възраст, за каквато говори професор Богданов, ще продължат да бъдат крепители на "безредния ред" и да пречат на демократизацията на обществото и различните негови структури.
И това "няма да позволи да се отървем от остатъците" на комунизма по-скоро. Даже напротив. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3820 |
|
Кастор - 2011-01-11 22:51:54 |
|
|
Огромният принос на християнския морал е в извеждането на жертвата като абсолютен критерий за моралност. Жертвата винаги, при всички случаи подлежи на морално оправдание. Онзи, който причинява страдание на жертвата, винаги, при всички обстоятелства трудно може да се надява на разбирането ни.
Смисълът на комунистическите тайни служби не е в защитата на комунистическата идеология и партийната практика, а в размиването на границите между жертва и палач, насилник и насилван, в пораждането на впечатленнието, че жертви няма, че всички са “наши хора”. Досиетата са създавани, за да изграждат и поддържат това впечатление.
Текстът на проф. Богданов ме убеждава колко е важно да премахнем размиването на границата между жертва и насилник. Трябва да се направи строго разграничение между компромиса, извършван при тоталитарните режими, и компромиса, правен при други условия. При вторият вид компромис имаме повече или по-малко избор на извършващия компромиса. При компромиса в комунизма това липсва. Той, както ясно се вижда от написаното от проф. Богданов, е принуден - това е компромис, който е елемент от насилието, форма на отчуждаване на личността от самата нея, на правенето на човека несъответен на самия себе си, тоест на несвободен.
Този тип компромис трябва да бъде разбран, защото е част от насилието над жертвата. Можем ли да обвиняваме Варлаам Шаламов за това, че написва писмо в “Литературная газета”, където казва, че “проблематиката” на неговите “Колимски разкази” е “снета от живота”, а той е “честен съветски писател” и “честен съветски гражданин”? Не, защото това би било проява на огромно неведение спрямо комунистическата действителност и спрямо условията, при които е бил поставен писателя. Животът на човека в тоталитарния свят е непрекъснато изискване за компромис. Трябвало е да ходиш на манифестациите, трябвало е да присъстваш на казионните събрания. Чрез компромиса заплащаш своето съществуване.
Би следвало да имаме предвид, че в епохата на насилствения компромис са запазвани територии, където не е правен компромис. У проф. Богданов тези територии ясно се виждат. Това е неговият идеален “аз” - неговите научни текстове през социализма и неговите преводи. Там няма вписване в системата. За тази свобода на идеалния “аз” на проф. Богданов неговият емпиричен, житейски “аз” е заплатил тежка цена. Тежка е цената на всяка свобода, дори и на най-минималната, в тоталитарните общества.
Човек не може да не изпита отвращение пред средствата за принуждение, с които са си служили комунистическите служби. Кой от онези, които изказват присъди с днешна дата, би издържал на тези средства? Размиването на границата между жертва и насилник е едно от основните престъпления на комунизма.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3816 |
|
Морис Фадел - 2011-01-11 19:47:18 |
|
|
Напълно съм съгласен, Веселина. Ето това е част от безредието, скрито в демократическия ред. Тъй като се счита за правилно и ценно всеки да си изказва мнението по всички въпроси без никаква йерархия, всеки го прави по всякакви поводи и на всякакви места, независимо дали това, което казва, е смислено, съдържателно и най-вече вярно, или е просто смазваща, както ти я нарече, глупост като това да кажеш, че НБУ е комунистически университет. Обаче демокрация, всеки се врежда и говори и действително много сериозни електронни медии, например "Медиапул", са пълни с абсолютни гадости по темата. С тях не можеш да спориш, просто не ги четеш.
Прочетох с интерес спомените ти за комунизма и единственото, което според мен липсваше, беше описанието на модуса, през който днес наслагваш някакъв нюанс върху тях, някаква боя, която в моите очи е есенно златиста, каквато е и в прекрасния "Естествен роман" на Георги Господинов.
Но има и други бои, други нюанси и може би е редно да се питаме кое ги поражда. Няколко дни преди Нова година в едно обзорно предаване по Канал 1 Димитър Стоянович, който е много симпатичен автор на исторически филми, каза в прав текст, че неговото поколение, това на родените около 1968 г., просто за нищо не става, защото е напълно смачкано мисловно от комунизма. За съжаление, той не разви това, което казва, а просто го пусна като много черна прогноза за Новата година. Не го познавам, но ме изненада защо казва това, след като филмите, които прави, са пример за балансирано отношение.
Та това си мисля: като имаме сега този прекрасен и наистина много личен текст, който със сигурност ще породи всякакви реакции, как да ги опишем по-цялостно, без да изберем само онези, които са по-лесни за разбиране като съвсем черните или съвсем белите. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3814 |
|
ГГ - 2011-01-11 19:32:30 |
|
|
Смешни и мили са ни спомените от комунизма - да. Но това го правим ние, сега. Тогава - хич не ми беше смешно да ме върнат в първи клас, например. В неделя вечер гледах един филм за войната във Виетнам – „Между небето и земята” и едно момиче, което беше преживяло какво ли не, когато един американец и каза, че я обича, най-искрено – тя отговори следното: „Трябва да се внимава с увредените хора, с тези, които са преживели какво ли не, защото те са опасни – знаят, че могат да оцелеят.” И тогава свързах коментарите си във форума с това. Както каза една приятелка – това не е чисто физическо страдание – това е промиване на мозъка и това промиване на мозъка – включва всичко. „Промиването на мозъка” тогава - не се назоваваше – нямаше понятие за него, не беше просто едно клише - правеше се.
Няма спасени от тази идеология, защото тя се предава и генетично и като среда, и също така - живее много след времето си, защото не е време. Понякога си намира място - където съвсем не очакваш. Понякога взривява самото разбиране, прави така, че да не се разбира смисълът – който, в случая, като засяга професор Богданов, ни засяга и нас – но и още - като засяга нас, засяга и тези, които си мислят, че са останали недокоснати от системата и сега това им дава право да се разпореждат. Това право се дава, наистина, но го дава пак самата идеология, а не противоположното на нея. (В този ред, за мен от особена полза беше един от коментарите на Истинския Сократ.) Например, всички коментари, които се появиха в медийните форуми, и които на лека ръка смазваха - както вече казах - хора, които не познават, включително мен, включително НБУ, разбира се - професор Богданов, но и Георги, и Лелята на Сократ, и Анета, и всички.... И когато съдниците казват: „Проф. Богданов, не мислите ли, че дължите извинение на много хора, които сте подвел и чието доверие сте поругал?”, то как да поискам аз от тях – да се извинят на мен, за това, че са казали на лека ръка: „НБУ е комунистически.”? Няма как. Това е идеологията и те стават част от нея. Стават част от нея – сега, а не през 1979 г. Какво означава „доверие”, кои са тези „много хора” – защо като се казва „много хора”, в коментари като този, който цитирам – се има предвид едни много добри и честни хора, а когато се казва НБУ, който също е много хора – се мисли, че тези много хора са много по-недостойни от другите много хора.
Сега ние трябва да спрем да пишем това, за което си пишем, вече две години, и да обясним това, което - ако някой ни беше чел преди това – вече щеше да го е разбрал. Къде бяха съдниците, онези, по-добри от нас, докато пишехме в предходните теми - следяха ли ни с този небивал кръвожаден интерес, с който очакваха текста на професор Богданов сега? Самият този текст е само едно парченце от всичко, което може да ни научи да разбираме повече.
Невероятен е преводът на Лелята, който цяла нощ сякаш сам се пя около мен, особено с това допълване - "усетиш/разбереш".
Колкото и парченца да можеш да съединиш,
Не ще стигнат за миг да ме усетиш/разбереш.
Казах ти всичко, сега ме целувай!
Няма нужда друг да се подписва под коментарите ми. Пиша и хвърлям.:-)
http://www.vbox7.com/play:a4d9d498
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3813 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-11 16:03:57 |
|
|
И едно уточнение, аз съм роден през втората половина на осемдесетте :) |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3812 |
|
Станислав Стоянов - 2011-01-11 15:09:02 |
|
|
Когато четях първите коментари на ГГ във форума нещо мъничко в мен се колебаеше дали случайно това не е проф. Богданов, прикрит под друго име. Скоро след това установих, че това е някой, който се опитва да копира неговия изказ. Доста несполучливо, защото изказът няма нито мелодия, нито хармония, нито такт. Просто безмилостна последователност и убиваща монотонност. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3811 |
|
Станислав Стоянов - 2011-01-11 15:06:37 |
|
|
Понеже съм роден в началото на 80-те, със сигурност не помня добре времето и не мога да разкажа много за него; затова и не се обаждам. Спомените ми са повече от първите години на прехода. Но пък сега ми прави впечатление, че колкото и да е страшно онова, което се разказва за онези години, в него в много случаи се намесва и топлата носталгия по моментите в училище или в казармата. Така то вече не е простото страшно, а и смешно, даже някак мило.
Изобщо рафинираното и отстранено говорене за тези неща, изглежда, е много трудно. Може да се изпадне в непоносима самоувереност, както наскоро, във в. “Гласове”, много цинично по темата говореше Андрей Райчев: защо не се занимавали с него, след като той бил съветник във висшите етажи на ЦК и т.н., ами се занимавали с горките посланици... Или може да се изпадне в също неприятна екзалтираност пред жеста на едно все пак позакъсняло обяснение, като се говори наедро и морализиращо кое поведение е добро и кое лошо. Безусловно мога да се подпиша под идеята и симпатията на всеки от коментарите, които излязоха през последния месец, но не мога да се подпиша под неразличителния тон и чевръстите оценки в някои от тях.
Така или иначе, проф. Богданов сега направи това, което малко хора от онези години посмяха да направят. Да не се оправдава безсмислено, но същевременно и да не се прави, че нищо не е станало, грижейки се за две от най-важните неща, формиращи демократичната среда: първо, достъпната фактологична истина, и, второ, осигуряването на невъзможност да се скриеш зад положението, което заемаш – тогава, когато се е случило нещо, което засяга основанията на това положение. А както в други случаи с други български интелектуалци, някои от тях наистина много даровити и постигнали хора, имаше проиграни и други, по-безболезнени ходове: да се покрие и забрави всичко, докато чудото отшуми, да се каже, че всичко е било изманипулирано от комунистите, да се влезе в патетиката на жертвата. Е, това е според мен голямото поведенческо достойнство на този текст, така да се каже, дидактичната истина: без да нарушава дискретността в по-близката среда, да не нарушава и правото на фактологична истина на по-широката среда; без да злоупотребява с огромния авторитет, който проф. Богданов си е създал през последните двадесет години, да има смелостта да говори конкретно за личните изкушавания и слабости.
Текстът казва много важни неща, но искам да обърна внимание на следното, за което Анета вече написа и което разисквахме преди няколко сесии. Обикновено говоренето с факти крие в себе си, от една страна, илюзията на саморазбирането: фактите сами говорят за себе си и толкова, ние просто мълчим; и от друга страна, опасността от свръх-тълкуване: фактите прикриват винаги нещо друго, което като историци или политолози сме длъжни да не премълчим.
Проф. Богданов обаче задава ценна тълкувателна възможност за своя текст, като задава по-обща тема, която свързва тогавашните факти – които иначе не са вече актуални – с днешната ситуация, в която ние живеем. Това е темата за безредния ред. Ето това е за мен сърцевината на текста: скритата във фактите и самонаблюденията теза, че никой ред, никоя система, никоя общност, нито тогавашна, нито днешна, не е идеално правилна или идеално неправилна. Една неправилна система като комунистическата все пак съдържа в себе си външни прояви на правилност и ситуации на ред, както и една вътрешно правилна система, като се почне от малките приятелски кръгове и се стигне до самото глобално демократично общество, множество прояви на безредие и неправилност, особено, както отбелязва проф. Богданов, в начина, по който говори за себе си и за своята непогрешимост.
Оттук и истински трудното, задачата: как това разбиране за ред може да се превърне в ползваемо работно разбиране за истина, благодарение на което всеки ден да се намалява безредието и неправилността в една иначе правилно замислена и построена система.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3809 |
|
ГГ - 2011-01-11 13:17:29 |
|
|
Достойно есть, професор Богданов! Всички останали думи в момента ми се струват излишни и/или неуместни. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3807 |
|
Борислав - 2011-01-11 06:23:18 |
|
|
Дойдоха като дъжд страхотни коментари, докато се борих с буквите да ги сложа в ред с мислите ми. Дмитрий е написал нещо страшно. Срашно добро: “системата е като тази сива сова, която излиза в сумрака за да плете историята“. Може би сега Веселина подготвя своя коментар. А Леля събуди музите и те я възнаградиха. Кастор вижда и говори, какво вижда. Мария въведе темата за мълчанието, мълчанието в храма на личната история, която буди нашето най-дълбоко уважение. Истинският Сократ отбеляза за всички този хубав пасаж от текста на проф. Богданов, който и мене много ми хареса.
Утре, като се събуди проф. Богданов, ще има какво да чете.
Ще ни чете нас.
***
Опитвам се да обхвана с поглед и мисъл целия текст и не успявам. Една история и един проникновен анализ на минало и настояще се сиправят пред мене. И една човешка съдба, съдба, която никак не ни е безразлична на нас, тука, форумците.
Спирам се на три неща, които смятам за особено важни в този текст, но ще съчетая размислите ми за текста с някои моите виждания за да се роди така този коментар за безредния ред, демокрацията и гражданското общество.
Социалистическото държава е определяна и ще бъде определяна по много и различни начини. Но това, което използва проф. Богданов, а именно, че комунистическата партия създаде “безредния ред“, е една много точна и ясна формулировка, за да се разбере основата, от която е тръгнала тази държава и обществото, което е формирала. Всяко общество и държава създават норми, права, задължения и институции с цел да има ред, който да гарантира живота на хората и развитието на тази държава. Но ето че редът, в този случай, е станал отрицание на самата идея за ред още в зараждането на самото социалистическо общество. И ако на нещо остана вярна докрай социалистическата държава това е, че твърдо запази безредния ред и го остави като едно голямо и богато на форми наследство.
В същото време, една от основните характеристики на държава и общество замислени като “безредов ред“ е възможността за безизбор. Каквото и да се избере, рано или късно човек разбира, че не той е избрал, а системата е избрала вместо него. Ако си против системата, не можеш да участваш в обществото, защото системата те изключва. Ако избереш да я подкрепиш, тя е, която те избрира ти да я подкрепиш. Системата също избира кой ще управлява и кой ще падне от власт. Кой ще говори и кой ще мълчи. Разбира се, зад системата стоят точно определени хора, които са взимали решения системата да е такава и са се грижили да я поддържат, да и дават живот, докато е дошло време да се погрижат да изчезнат от пейзажа за да не може никой да им търси сметка на тях, но на другите.
Що се отнася до понятието “демокрация“ въздържам се да използвам тази дума. Не е, че съм против демокрацията. Съвсем не! Въпросът е, че с “демокрация“ се затваря в едно съществително нарицателно име понятие, което отговаря на въпроса "Какво е това?", а не като глаголите, които назовават извършването на определено действие и са отговор на въпроса "Какво се прави?". Та, в това е моето противопоставяне: според мене “демокрацията“ не е “какво е това?“, видяно като нещо статично, дадено, направено. Нито някои държави имат по-добра и чиста демокрация о други, считани от някои за балами и затова не могат да я имат. Моето разбиране е, че винаги става въпрос за някакво действие, ставане, протичане в идеята за демокрация и това трябва да се запази в начина по който говорим за нея. “Демокрация“ само фиксира нещата и по тази причина смятам, че нито една държава, била тя основателка или членка на Европейския съюз, или велика задморска сила, нито една няма точно това, за което толкова претендират със звучното име “демокрация“. Според мене всички сме на път да правим демокрация. И всеки процес трябва да се уважава.
В същото време откривам, че съществува едно много сериозно демократично мислене и че могат да се посочат толкова много демократични традиции и институции, независимо дали са продукт на чисто западно творение или местна автоктонна практика. Процесите в една държава могат могат да се оценяват именно като по-демократични или по-малко демократични имайки предвид “ставането“ и “протичането“. И затова демократичният процес не като влак, който идва от някъде (от Брюксел). Много е опасно, когато се изисква от една държава да докаже, че успешно е “превъзмогнала предишните си недемократични практики“ и е станала истинска демокрация защото така ще ѝ се дадат някакви блага или придобивки.
Според мене няма как в нашите първи 20 години след безредов строй демократичните процеси да не бъдат противоречиви, трудни и да не следват само една линия. И е нормално политическият пейзаж да се окаже сложна конфигурация на различни партии, сили, интереси и желания. Не виждам кой може да си закачи значка за най-добър демократ? Но разбирам, че присъстваме постоянно на среща или сблъсъци на по-демократични процеси, които се пресичат с по-малко демократичните. И това не е страшно, защото демократичното общество е рефлективно и от това, което става, и от пространство за дискусия, дебат и свобода на избора, разбира накъде да върви и как да го прави.
Но това, което не е в реда на нещата е да се дават процеси, които вървят срещу самата демократична идея. Например. Когато се създават закони и практики за дискредитиране на тези, които са били сътрудници на тайните служби, с какво новото демократично време е по-различно от онова тоталитарно, което е издавало закони за набеждаването на хората, че са фашисти и в същото време е създавало клубове на борците срещу фашизма с пожизнени привилегии за членовете? (Не забравям, разбира се, че една от сериозните историческите тези е, че в България не е имало фашизъм, а авторитарна власт . Фашизмът се оказва запазена марка за други държави, не всяка може да го развие; що се отнася до комунизма, не знам какво да мисля).
Гражданско общество. В своя текст проф. Богданов не говори специално за това, но аз го свързвам с последните му думи, когато назовава онова по-голямо постигане, в което всеки от нас може да изпитва двойната радост от това, че се усилва от многото други хора, с които сме заедно и в същото време, запазва себе си такъв какъвто е, защото от това има нужда ова самото общество. Разликата между безредовия ред и сегашното време, наречено демократично, е това, че ако преди нашият глас на граждани на това общество беше замълчаван отвънка и отвътре и дори, когато не беше замълчаван, винаги можеше да бъде прегазен от танк, сега неговото съществуване зависи от нас. От нас, които съзнаваме, че този глас се усилва, когато другите също го използват свободно, по своя воля и че има неща, заради които си заслужава да не се мълчи нито групово, нито поединично.
Не се мълчи пред безправието, не се мълчи пред манипулациите, които не позволяват да се познае истината, не се мълчи пред страха. Мълчанието не е избор.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3806 |
|
Анета де ла Мар - 2011-01-11 04:01:03 |
|
|
|
|