ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЗА БЕЗРЕДНИЯ РЕД, КОМПРОМИСА И МЪЛЧАНИЕТО |
Богдан Богданов |
|
За тези, които участват в този форум, не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три. Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина - правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина. Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега. Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да влеза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо. Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго. Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам - няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно - обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън. Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот. По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали. Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях - нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава. Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос - заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи. Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред. Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия. Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец. Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик. Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото. Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувставаха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия. А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса. По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие. Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо. Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме - че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред. Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно. Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества. Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са й нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно. Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди - и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот. Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма. Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време. Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Мария, спомняш ли си филма Sunshine на Ищван Сабо? Излезе около 1999 година и сценарият е написан от самия Ищван. Разказва историята на неговата фамилия: четири поколения между 1880 и 1991 година. Има всичко в този филм: семейство, традиции, любов, кариера, война, комунизъм, милиция, затвор, фамилно име и идентичност, която надживява всичко. Няма да навлизам в подробности, но тези, които четат сега, ако не са гледали този филм, могат да го свалят заедно с “Животът на другите“. Но аз все още не разбирам: немският филм за ЩАЗИ появявал ли се е на широк екран в България или само благодарение на пиратското изкуство?
За личните истории. Този Форум носи нашите малко, много или тотално неразказани лични истории, които напират да излязат като пролетни цветя след студена зима. Зимата на нашето жестоко недоволство. И не можеше да не се случи това няма значение дали или няма климатични промени, почвата днес не е същата, както преди 20 години. Днес покълнат неща, които сме чакали или не сме знаели, че ще се появят един ден. И не висчко е лесно, но със сигурност идва нещо ново и от нас зависи какво ще бъде то.
Филмът Sunshine завършва така. Авторът на филма, който е рефлектиран в главният герой на филмовия разказ на четри поколения изказва признателност към тези, които са го научили ДА ДИША СВОБОДНО. И се разбира, че не става върпос за дядото, бащата, братът на бабата и т.н. А за бабата на Ищван. Която във всичките тези размирни години, не само надживява страданията, но и предава този завет да се диша свободно на своя оплетен в комунизма и тайните служби внук. И сега, представете си какво става, ако някой никога в своя живот не е дишал свободно, никога не е посмял да глътне въздух без натиск отвънка, никога не е разбрал, че може да се диша свободно?
В Стара Хавана един възрастен човек, живееш в мизерията на комунизма на XXI век в една порутена колониална къща от онова време, след един прекрасен и незабравим за мене разговор, заключи с това: “без свобода не може да се живее“ (¡Sin libertad no se puede vivir!). А това е строфа от един сон кубано още от преди революцията. От тогава, от както посетих Куба преди две години и живях няколко седмици в домовете на кубинци, споделих оскъдността на тяхната нехрана и несистема за живеене, не мога да се свестя. Разбирах всичко, а те бяха така изненадани, че някой се е заинтересувал от това какво става с тях и иска да ги разбере, да говори с тях. На изпращане Еверардо, който беше мой шофьор, ангел хранител, приятел, водач из града ми каза: “Анета, ако ти не разкажеш за нас, ти която видя как се живее тука, какво става..., ти, която разбираш толкова неща и говориш нашия език като една от нас, няма кой да го направи“.
Не написах нито ред за Университета, където работя, когато се завърнах от Куба. Не написах нито една статия за никого. Казах, че няма да пиша, защото в социалните науки не съществува възможност да се измери човешкото унижение и то да бъде разбрано от тези, които ще прочетат статията. А статията, която пиша ще бъдеоценена по точки в системата на отчитане къде какво сме написали и дали се е публикувало в престижни западни издания. Е, аз знам, че не там е публиката, която трябва да разбере какво става в Куба, а другаде. Но разказвах за всичко, което видях в Куба. На всички и не сприрам да разказвам и досега. Едни от колегите ми решиха, че това, което правя, само потвърждава, че аз съм комунистка или вярна на коминистическата система, която ме е отгледала, защото съм отишла не на екскурзия в Куба, а за да видя как живеят хората там. Тези, които имат леви разбирания, ме изслушаха внимателно и заявиха, че с моят разказ съм убила и последната надежда, която са хранили, че светът може да се промени към нещо по-справедлив. Аз им отговорих, че е добре да посетят Куба като мене, преди да изнасят лекции пред студентите за неща, които не са проверени, видени, живени, изживени и разбрани от тях отвътре, че не е време да се опираме на идеологически дискурси, а да оценяваме като човеци. В продължение на седмици тези хора ме заобикалха като ме видеха в Университета.
Моите разкази за Куба, за “двата свята заедно в едно“ (така се казва хотелът, където е отсядал Хемингуей в Стара Хавана, Весе) стоят на бележки и нямам завършен нито един цял текст. Търся и винаги съм търсила да дишам свободно. Този Форум има въздух, който е точно това и аз го дишам дори от разстояния. И ако неговият създател не дишаше по този начин, щеше ли да го създаде такъв, какъвто е? Ако Мира не дишаше свободно, щеше ли да каже тези важни неща и да стимулира връзката студенти-проф. Богданов?
Личните истории. Разказахме и разказваме и ще разказваме. Дори и когато дойде текстът на Роси, няма да забравим настоящата тема. В моя последен коментар за “Животът на другите“ споменах, че има неща, които се случват не за да бъдат разказани сякаш. Още не знам как да си подредя главата за тях, как да извадя покритите чувства от страха на онова време и да направя разказ-размисъл. Поемам въздух и дишам свободно за да намеря това, от което имаме нужда всички: да строим себе си като свободни хора чрез разказите, размислите и разбирането, което постигаме за този свят, който очовечаваме с нашите думи и така правим реалност.
Поздрав за Генка и напълно съм съгласна с обективните аргументи, които тя изложи защо не може да се стигне до пречистване с изваждане на вече манипулиране и разрушени досиета. А що се отнася до нарушения режим за истина, мисля, че не само е нарушен, понякога изглежда като че ли никога не е бил обект на размисъл за някои части от обществото и затова сега не се разбира, че именно това е, което е довело до отпадане на гаранциите за условия на свобода в демократичното време.
За всички
http://www.youtube.com/watch?v=FanbQ0q7QCo
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3940 |
|
Анета де ла Мар - 2011-01-15 20:09:20 |
|
|
Здравейте на всички от Форума! Форумът, който е едно все още прекрасно място за съмишленици, и който чета с удоволствие.
Гостувам ви, предизвикана - и от това, което се пише във Форума, а главно и от онова, което се излива анонимно в други сайтове по повод на текста на професор Богданов.
И още една уговорка - професор Богданов не се нуждае от защита. Не само защото се съобразявам с думите му: не ме оправдавайте. А, от една страна - защото сам казва и имам основание да му вярвам, че написаното от него в страниците за ДС са "нищо незначещи донесения". (Странно, че или не се коментира точно това, или се неглежира. За нечие улеснение - няма и какво да се прочете днес и сега.)
И, от друга страна, защото се виждат делата му - от онези, които искат да ги видят. Стига примерът само с Новия университет - такъв, какъвто е сега, с всичките му кусури, но и с големите му преимущества. И защото поне за мен е ясно, че без професор Богданов той и до днес можеше да бъде само и единствено по-големият брат на университет от типа на онзи, който сега прохожда в Перник.
Прочетох и разбрах неговия текст като обяснение: така той вижда и разбира нещата, които се случваха в онова време и не само в него. И му благодаря за свързванията с днешното все още много далечно от "разгърнатата демокрация", което все повече се нуждае от обяснения като неговите. И не само обяснения, но и насърчаване за случвания - на новите млади десни, на новите елити...
Прочетох и коментари на негови приятели по повод на досието - с болка те говорят, че ни трябва пречистване. Очакват или поне желаят "мрачната тайна да бъде не просто оповестена докрай", но и да бъде изговорена "личната и колективната отговорност". Едва тогава, казва един от тях, "параноята няма да продължава да диша във врата ни и да трови обществото". И очакват, че като свържем "недостойното живеене" на хората с досиета с днешното ни време, като извадим всичко на бял свят, като отсечем - тези са виновните, а останалите - невинни, ще стигнем до пречистването.
Не очаквам това да се случи по много причини, но се опитвам да ги разбера. Повечето от тях са живели "безредния ред", както и аз. Немалко са/сме правили компромиси, различни по мащаб и по порядък, компромиси, които по един или друг начин са се отразявали на по-малкия или по-големия кръг от хора, които са/сме познавали, с които са/сме работили, дори които са/сме обичали... Не е моя работа да съдя, нито да броя и претеглям вините или невинностите. Знам обаче, че до такова пречистване няма как да се стигне по обективни причини. Първо, защото голяма част от архивите на ДС са унищожени (75% по официални данни), или поне така се твърди - пак официално. Второ - защото част от архивите продължават да се държат като инструмент за манипулация от частни лица - за това пък официално се мълчи. А те пък - въпросните частни лица, менторстват или назидават от всяка трибуна, която им се предложи. И трето - защото и официално наличната част от тях също се употребява нееднозначно и не от равен порядък през годините и при различните закони, включително и този, който действа сега.
Учудва ме и друго - че докато поглъщаме поредната порция с имена на хора от списъците на ДС, не ни остава енергия да видим по-голямото, което произтича от тях. Става дума за голямата манипулация, на която подлагат обществото. Прилагат това действие доста успешно в последните 20 години. В повечето случаи, да не кажа - винаги - то се случва, защото някому припарва. Като казвам някому, имам предвид най-общо казано онова задкулисие, което се опитва да диктува или дори пряко пише дневния ред не само на обществото, но и на държавата. Често то е не само задкулисие, но и част от сцената, на която са упражняващите властта. И обяснимо нездравословно често това задкулисие е в странна симбиоза с официалната сцена.
И резултат от тази не само нездравословна, но и опасна за демокрацията симбиоза е да се опетнят, да се охулят елитите. Да ги хвърлим на позорището, за да се разправим с тях. Някой ще каже - какъв е смисълът от разправата с елитите? Няма да се опитвам да изговарям възможните отговори - струва ми се, че всеки ще намери своите. Дори ако направи елементарното - да насложи тези елити върху случващото се днес и сега тук, в България - с начините, по които държавата се управлява, със съпътстващите ги корупция, крехка законност и силен дефицит на справедливост.
Темата за досиетата сме изговаряли в приятелски и професионални кръгове стотици и хиляди пъти. На гърба на нейната едновременна сензационност и болка - от това, че близки приятели са писали едно или друго, сме позволявали съзнателно или не - да се направи тоталната Подмяна. Подмяна, с която се оправдават реалните престъпления на безредния ред. И ДС е част от тези реални престъпления на онзи режим, да не го забравяме. (Тук една скоба - отдавна не се слага акцент, ако въобще го е имало в тези последни 20 години - как работеше машината на ДС и какви хора работеха в нея, как и с какви методи вербуваха и какво точно правят сега. Кои са те! Техните имена ги няма сред "опетнените". Ще дам само един малък пример - човекът, вербувал моя приятелка, днес гледа света от своя хотел на брега Черно море.)
И се връщам към тоталната подмяна - защото точно тук аз виждам онзи "нарушен режим за истина", както го нарича професор Богданов. И който засяга всички ни. Този режим за истина трябва да се опитаме да възстановим. Едва ли ще стане като слагаме етикети и се правим на обидени и огорчени и в същото време невинни. Това последното го отправям към всички анонимни коментатори - и към онзи, използващ ника "Kolega ot NBU", който иска професор Богданов да подаде оставка, за да "не хвърля сянка върху НБУ и да не влияе зле на студентите ни с лошия си пример". Подозирам кой е - точно той беше близък приятел на моята приятелка, вербувана от генерала с хотела на Черно море. И който в чистофайничеството си съвсем не допуска, че и за него е в сила "нарушеният режим за истина". Той отхвърли и отписа моята (и негова) приятелка. Запокити я като ненужна вещ, пречеща на светлата му биография и още по-светлата му кариера в днешно време. Не съм чула аргументите му, досещам се какви са. И няма как да го жаля, че кариерата и биографията са му по-важни от онова приятелство, стоплено от човечността. Изгубих тази приятелка. Не защото се отрекох от нея заради името й в списъка - пред мен беше тя - с делата си и с възгледите си. А защото си отиде от света - по-рано от може би отредения й ред и това се случи и заради досието, което й извадиха (нищо, че пак от унищожените), а и заради погубените приятелства, на които особено държеше. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3938 |
|
genka markova - 2011-01-15 19:33:39 |
|
|
Неочаквано не съм добре разбрана от Димитър. Имах предвид, залепеното "петно" за произход на един от участниците във форума. Разбира се, че всички родители са високостойностни. Тук става въпрос за политическа мерзавщина на комунистите. Да не забравяме за Екзюпери и неговия Малък принц:"Езикът е извор на недоразумения". |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3936 |
|
Мария - 2011-01-15 18:47:33 |
|
|
Професоре ей с това не съм съгласен / че съм израсъл във фашистко семейство/Никой не може да избира родителите си. Роден съм в комунистическо семейство което през 47-ма се е опънало на местно ниво за отпочналата колективизация.Досие-то ми започва така:Син на враг на народа: Родители не се избират и не се съдят за технея личен избор С пожелания за здраве и успехи Димитър |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3934 |
|
Димитър - 2011-01-15 18:19:49 |
|
|
“Няма нищо случайно”, казва една моя приятелка като иска да постави особен акцент на някаква случка. Ама май е права. Защо мисля така? Защото моите две културни изживявания през изминалата година с емоционално паметови последствия, далеч преди декември 2010, бяха книгата на Веселин Бранев “Следения човек” и филма “Животът на другите” (изтеглен от Интернет). И точно тези заглавия се завъртяха в нашия форум. Не е случайно, че се завъртяха във форума. Случайно е, че аз се срещнах с тях, като че ли да ме подготвят за последващите събития. Тоест - да мога да взема отношение по въпроса във форума. Защото за мен форумът е събитие и то – щастливо!
Бях споделила с Анетка какво си мисля за Грег. Сега пак ще го кажа. Прекалено е хубаво да си мислим за съществуването на ”добрите хора” в техническите подслушвателни отдели на ДС. Не че е нямало добри хора, но такива, които да поемат риска и да се жертват в условията на безпощадната полицейска комунистическа държава, която следи и агентите си и която подслушва и подслушвателите си, просто ми се струват художествен детайл, който позволява филмът през 2006 година да бъде разпространен. Всеки има едно наум, че ЩАЗИ още съществува. Ех - само едно наум.
А иначе – филмът е потресаващ. Артмишената и интелигенцията дадоха доста жертви. И в ГДР и у нас, естествено. Жертва е и Миклош Форман, който, макар и щастливо реализирал се в Холивуд не можа да продължи традицията на чешкото филмово чудо в родината си.
Просто съм обезверена. Вярвам безусловно в доброто, но не вярвам, че човек, който съзнателно е отишъл на щатна работа в подслушвателния отдел на ЩАЗИ може да се трогне от любовната сцена между съпрузите и от прочетените текстове на Георг.
Артмишена у нас е бил Веселин Бранев. Но реализирал се успешно у нас (Филмите “Записки по българските въстания”, “Хотел “Централ” и др.). Една малка подробност – спасявало го е комунистическото потекло. Едно е да си с комунистическо потекло, а друго – с фашистко, нали така (независимо, че у нас не зная да е имало фашизъм),. Разбира се, потеклото му, с баща –комунист от 1923 година и интелектуалец, не го е спасило от затвор, постоянно следене, вербуване и т.н., но му е позволило да бъде себе си. И да не пази тайната си 20 години. Безкрайно го уважавам, за цялата си честна история поднесена по невероятно искрен начин.
И аз имам лична история. Обещавам да ви я разкажа.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3931 |
|
Мария - 2011-01-15 16:36:26 |
|
|
Анетка, няма нищо по-добро за злобата - от разбирането, защото както знаеш - разбирането и Бог са едно и също – ние човеците много по-малко се идентифицираме с разбирането, отколкото ни се иска - но това е защото така получаваме все по-голяма възможност да се доближаваме до разбирането и тази същност. Та злобата, докосната до разбирането - умира веднага – изгаря, и наистина й излиза огън през ушите (това описание направо ми заприлича на обратния вариант на “Федър” вместо да ти поникват пера, както е при любовта, при злобата ти излиза огън през ушите) - така че не се налага да я толерираме. Разбирането убива злобата, или понякога я променя на 180 градуса. Спомням си това, което препоръча за проклятието - и ако не стане с добро, може пък да стане и по начина с проклятието. Много е хубав коментарът ти за филма! Коментарите на ЙЕ и на доц. Борислав Георгиев – също са много, много силни и ги четох с удоволствие! Сега с удоволствие и в такт чета Лелята на Сократ, която е готова с текста си и съвсем скоро ще ни предложи една чудна веселба! Дано Медиапул и въобще медиите да я разпространят така както постъпиха с тази тема, а и всички следващи текстове (моля и – някой мой текст) и дано да имаме пак този висок рейтинг, защото иначе нека да не се чудим, защо държавата е на това дередже и да търсим родови проклятия, за да се чувстваме по-добре.
А снощи в НБУ бях на страхотно представление на “Метаморфози”, което е направила доц. Ева Волицер с едни невероятни студенти и като си събера малко съзнанието надявам се да мога да ви го разкажа – поне в другата тема! А и да пусна клипчета! Имаше една много добра връзка между спектакъла и текста на Миглена Николчина, който интерпретирахме преди – в частта за Орфей и Евридика, точно в момента, в който Евридика не разпознава образа на Орфей, когато богът я води към него и казва – “Там е той...”, а тя го пита просто “Кой?”... Много силен момент и винаги много ми е интересно да разглеждам интерпретациите на другите изкуства.
Иначе – знаех си, че Нинел и Самун – ще станат приятели:-))! |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3928 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-15 15:36:26 |
|
|
Днес, като си търсих литература по темата, попаднах на един коментар към интервю на Веселин Бранев, който ми се стори много интересен. Копирам го от вестник "Гласове".Интересно ми е какво мислите?
30.06.2009 г. 12:20 ч.
евелина белчева
Дните на Възкресение посрещнах с книгата на Веселин Бранев. Покъртителен опит за идентификация на личността - реконструкция, реставрация по отломъци, но споени от катарзиса на покаянието, пречистени от прошката и обичта. Бих искала в края на живота си да съумея да надмогна страданието и разочарованието по подобен начин.
Истината и прошката са единствената достъпна на човека територия на вътрешната свобода. Тази книга е част от самосъзнанието на епохата като исторически и хуманитарен провал, първата крачка към преодоляването му. Абсолютно съм съгласна с Цвета Трифонова, че "в този смисъл всеки индивидуален акт на равносметка е ПРИНОС в общочовешкия опит".
Истина е, че има и непростими неща, но истина е и това, че този, който не прощава - грехът пада върху самия него! Не оспорвам правото на човека да съди, но преди да осъди, трябва да се опита да РАЗБЕРЕ. В. Бранев надмогва известния “страх от биографията си” – в моето досие е скрит не моят живот, а призракът на моята смърт! - като се опитва да разбере и прости на собствените си предатели, вниквайки и идентифицирайки се с личната драма на тези хора – ненаписана досега. Така на пръв план излиза не индивидуалната вина, а вината на СИСТЕМАТА, двойно виктимизирала жертвите си и превърнала ги в морални престъпници, разрушила изконни устои на доверието и близостта. Принос на книгата е, че разкрива чудовищния механизъм на превръщане на човека от ЖЕРТВА в ПРЕСТЪПНИК , впримчен в отровната паяжина на престъпния режим. Този образ - на Паяжината, и страшната обреченост на човека, впримчен в плетеницата от спици в тъй нареченото "колело на историята", за пръв път е описан в знаковия роман на БЛАГА ДИМИТРОВА “ЛИЦЕ” /1981/ - художествен документ и обвинителен акт за епохата.
И още нещо - защо искате обективност в лични спомени? Бранев не пише история, пише лични спомени. Всеки спомен е субективен – и в това е неговият смисъл.
Очаквам с нетърпение второто, преосмислено издание на книгата!`
30.06.2009 г. 11:33 ч.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3927 |
|
Вероника - 2011-01-15 15:27:15 |
|
|
Ей, много сте се размислили и разписали! В същото време Самун пече ония ми ти, мамо, бели самуни, пък аз изчистих една тлъста патица и вече също я пека. Така де, освен Небесната има и Земна любов - към самуните и патиците. За това ме размисли Борислав с бобчета в чорбата от греховете на отец Никодим.
"Земната любов гори и изгаря. Небесната Любов гори и не изгаря! Земната любов, както всичко земно, е само сън и загатка на любовта. Колкото идолът прилича на Бога, толкова земната любов прилича на Любовта." Така ни учи църквата. Вярно е.
(Бележка: Да не ми изгори патицата! Самуне, проверявай и ти самуните. Все пак, не се живее само с нематериалното.)
Та първо да съберем и разделим (като на онзи огнен надпис "Пресметнато, пресметнато и разделено!" Земната и Небесната любов и да разберем, че едната не може без другата, въпреки, че са различни, защото едната е загатката (основанието) за другата, въпреки, че изгаря като всичко земно, защото така трябва, за да се принизи, очисти и възвиси. Също както ни учи църквата, "Любовта ме прави Бог, а тебе Боже, човек". За това загатна и Анета де ла Мар. Ако не събереш, не можеш да разделиш и обратно.
За сега ние старците си говорим само за Земната любов, въпреки, че мислим, че си говорим за душата. Не сме говорили за душата, не. Оставихме и без отглас една наистина честна, но плачеща от страдание душа - МИРА.
Казах си, че няма смисъл да пиша повече. Няма смисъл, след като в качеството си на (мяу-мяу-мяу) "съдия" се яви в славата си тук един член(член-ка) на нещо, което се нарича БХК. Мисля, че е редно да не пиша повече тук, след като с развят транспарант въставах (и) срещу БХК. Така беше. Печеше ужасно, 40 градуса. Извървях пътя от НДК до Съдебната палата, бавно и сериозно ... и да пазя децата. Не, не просто трябваше, бях длъжна. Това е едно от нещата, които съм правила (въставайки, както правя понякога), в които съм била абсолютно, може би даже генетично убедена (вероятно поради "генетична ми увреденост", както биха казали от ДС), че трябва да направя, независимо от последиците. ("Какво е да спечелиш целия свят, ако загубиш душата си?")Разбира се, снимаха ни от полицията. Вярвам, че е било с най-добро намерение за нашата сигурност. Говорих си с полицаите (доБри хора, имаха по пет пръста на ръцете си), говорих си с децата...говорих си с камерите и незнайните хора (с по пет пръста на ръцете си) зад тях...говорих си с и с Бог, по-точно - молих му се, защото беше пак ме изпитваше...
Проф. Богданов, говорете с децата, проф. Богданов, те са честни, както иска от вас Мира, каквото честно дете е и тя, вслушайте се в това което казват. Те са чисти. Ако имаме нещо напълно чисто в НБУ - това са децата. Ние сме благословени с това, че работим с чисти създания. Понякога хитруват, понякога се правят на лъже-големи без да са пораснали така, че да бъдат опорочени наистина, понякога лошо "пораснали" хора им внушават разни неща и това хвърля "булото на срам и грях" върху им, но това е само за миг. Душата им е чиста не е като онези души които са мъртви, самоумъртвени и мъртви от ламтеж към безсмислена, не носещата доброто власт, "слава", "добро" позициониране в йерархичната координатна система и алчност - източници на неистината, тежкия плащ на порочната рационалност. Прости им Господи, защото аз не мога, тъй като не съм Бог(естествено). Мира, също изглежда, че не може да им прости. Нека си спомним седемте смъртни гряха: алчност, похотливост, чревоугодничество, леност, гняв, завист, горделивост. (Бог да ми прости! Гневя се.)Иначе съм на диета, патицата е за мъж ми, когото обичам безкрайно и безкрайно ценя.
Така, носейки транспарант, си скандирах следното: "Свобода за невинните! Справедливост за невинните!" От кого исках справедливост? От земните власти...??? За кого исках справедливост?! За невинни, наистина невинни ... деца. Които бяха обвинени, обявени за фашисти и дори за терористична група!?!?!? От кого? И От БКХ (!?!?!?), които бяха убедени, че те са "виновни без доказване на противното", без дори децата да се познават помежду си, без дори да знаят дори за какво ги обвиняват. Но ги обвиниха! Публично. И още каааак.... Дадоха пресконференция в София прес (не питам как са я платили, но все си мисля да пиша на Абраам Фоксман). Без съд, без присъда, без доказателства. Без срам и свян, без свян и срам. Така, както вас ви попита, тук някой проф. Богданов, как сте разбрали, че ви се полага. Как сте разбрали, че ви се полага Живот??? Животът ... е висша, неотменна ценност. Право на Живот, Сводоа и Стремеж към щастие! Тези права никога не се ограничават, никой не може да ги ограничи! Да питаш това е апокалипсиса тук и сега. Представяте ли си, хора: някой пита, защо имаш право на живот, свобода и стремеж към щастие? И обвинява ... с "дяволски строфи".
На Мира: Мила Мира, науката може да бъде преценявана чрез степента на обобщенията, които прави. От това което пишеш, за мен ти си истински учен. Нещо повече, ти си докоснат от Бога учен, роден учен, обречен на науката човек. Не само това, ти си учен с усет и око. Това, което някои не могат да притежават и направят за цял живот, ти вече го имаш и правиш. Не само това, ти го защитаваш и воюваш за него храбро като спартански войник. Това е най-високата степен(за мен, ако това означава нещо в нашия безкоординатен свят, който, честно казано, не разбирам и не разбирам и не разбирам).
P.S. Патицата става много вкусна, с апетитна коричка и ухае страхотно.Дали са готови и самуните на Самун? Така е. Нещата от живота. Та това е началото, заради което се включих тук, и Края. Справедливост за невинните, Боже. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3926 |
|
nkioseva - 2011-01-15 13:39:05 |
|
|
Благодаря ти, Бориславе. Точно това имах предвид. Бих припомнил случая Недко Солаков, разбира се - той доказва, че обществата на производителите на култура не се различават радикално от другите общества на по-индиферентни или консуматорски настроени към културата. Солаков беше подложен на своеобразно остракиране от съсловието. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3923 |
|
ЙЕ - 2011-01-15 11:07:06 |
|
|
Благодаря ти, Роси, за оценката, но наистина нямаше нужда! Не го правя, за да ме потупа някой по рамото.
И понеже отново пиша, искам още малко да разсъждавам върху проблема "агенти на ДС всред интелектуалците".
Както вече имах повод да кажа, доста колеги, в тесен и в широк смисъл, се оказаха агенти на ДС. Но не мисля, че към всички трябва да се подхожда с един и същи аршин. Най-страшната категория за мен са тези, които са посредствени в своята професия и са решили по тази начин да станат значими, да се разпореждат с хорските съдби, да действат както Салиери действа по отношение на Моцарт в "Амадеус". Мнозина от посредствените след 10 ноември станаха "убедени демократи", тъмносини, обвинявайки тоталитарния режим за своя неуспех и за своята професионална немощ. Така те вляха своята посредственост в редиците на "демократичната опозиция" и понеже са и гръмогласни, хората останаха с впечатление, че те са каймакът, елитът на нацията, защото по презумпция интелектуалният елит на нацията би следвало да бъде в редовете на "демократичната опозиция". Истинският интелектуален елит на нацията беше заглушен от площадните глашатаи на демокрацията. Така се появиха на политическата сцена и Васко Нубийски, и Гошо Тъпото, и... групата от 16 депутати, отишли през декември миналата година на "промоцията" на скъпоструващи мобилни телефони. Така лека-полека българското общество се "чалгизира".
Ето защо винаги съм изпитвал недоверие към площадните глашатаи на демокрацията особено след като на 14 декември 1989 г.(!) Желю Желев спря щурма на Народното събрание във връзка с шикалкавенето на БКП (все още) да отмени чл. 1 от тогавашната конституция.
Как тогава в контекста на площадната демокрация, при наличието на площадни глашатаи на демокрацията, чиято единствена цел е да се настанят в политиката с всички позволени и непозволени средства, един автентичен интелектуалец да обяви публично драмата на своя живот?!?
Доц. д-р Борислав Георгиев
(Подписвам се така, защото някои ме обвиниха, че "Борислав" било почти толкова анонимно, колкото "бивша ваша студентка"). |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3921 |
|
Борислав Георгиев - 2011-01-15 09:18:09 |
|
|
|
|