ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЗА БЕЗРЕДНИЯ РЕД, КОМПРОМИСА И МЪЛЧАНИЕТО |
Богдан Богданов |
|
За тези, които участват в този форум, не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три. Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина - правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина. Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега. Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да влеза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо. Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго. Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам - няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно - обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън. Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот. По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали. Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях - нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава. Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос - заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи. Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред. Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия. Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец. Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик. Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото. Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувставаха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия. А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса. По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие. Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо. Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме - че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред. Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно. Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества. Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са й нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно. Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди - и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот. Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма. Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време. Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Ани, лъвско сърце, всички ние, нощно пишещите обреди, заедно с теб отиваме да спим. Така става на сократовите пирове :-) - оставяме сега събуждащите се на твоето слънце.
Лека нощ!
(Лека нощ и от мен, вмъкнах се в коментара на Леля, но съм ВВ:-) |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3919 |
|
Лелята на Сократ - 2011-01-15 08:07:42 |
|
|
Това е една страхотна сутрин!!! Толкова от нас са във Форума и пишат мъдри слова в този час, пускат музика, а Роси, каза хубави неща за моята лъвска природа, която имам честа да нося и да за защитавам с дела и думи.
Както сте се събудили, може да се съберете и да закусите заедно, за да продължите страхотния разговор. Аз обожавам бавните и продължителни закуски, които се сливат почти със следобеда, а сутринта и ние сме така чаровни, свежи и хубави благодарение на красотата на този час. Отивам да спя, тука вече минава полунощ, но ви желая една много хубава събота на всички, и на които сега се измъкват от кревата.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3918 |
|
Анета де ла Мар - 2011-01-15 07:51:02 |
|
|
Борислав, виж какво открих за граматиката и диалектиката на тогавашната ситуацията.
Кой кого е завербувал: проф. Богданов тайните служби или те него?
ДС и тогавашната държава трябва да се извинят, че са го завербували и на него и на всички, които не са искали да станат жертва на системата, макар тя да ги е притискала и да им е желаела злото с това вербуване.
Виж каква дяволски скроена диалектика има, която като омагьосан кръг продължава и до днес: зло за завербуваните, защото са станали шпиони, агенти и т.н. и добро за ДС и за тогавашната система, държава, които са били облагодетелствувани от тяхната работа.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3917 |
|
Aneta de la Mar - 2011-01-15 07:40:31 |
|
|
Гледай, ЙЕ, още преди да ме чуят, че трагическият герой е сам, а ние не сме - колко много други с космати и твърди сърца наскачаха наоколо!
Веси, велик текст за еднородното! Най-много се радвам на акцентираното от теб отърваване от хорското мнение. Направила съм го на шест годишна възраст, но не бях схванала досега, че от тогава съм била сократистка.
Бориславе, шапка ти свалям за написаното!
Ани, умрях от смях! Представих си напълно реално как казваш това, което казваш - как "хората, които стискат зъби, говорят злобно и излиза огън през ушите им", как ще ги оставиш да слънчасат от злобата си! Ти, която си толкова добричка, като никой друг от нас, намери начин със слънчевата си същност на най-благороден лъв, да ги ... сложиш където им е мястото.
Много ти благодаря, че успя да вкараш и смеха в тази тема! Време беше!
Аз пък съм готова с гайдите и тъпаните. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3916 |
|
Росица Гичева - 2011-01-15 07:31:02 |
|
|
Ето един утринен, но за мен - все още и нощен, поздрав, който не е соната, но е само за добрите хора:-)
http://www.youtube.com/watch?v=wn_I-kWU7EY |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3915 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-15 07:16:49 |
|
|
PS: ЙЕ ми припомни и друго, споменавайки името на Петър Берон. "Защо професор Богданов не си е "признал" веднага след 10 ноември 1989 г.?" Въпрос, който никак не отчита контекста на площадната демокрация, където за секунди от "Осанна" може да се премине към "Разпни го!!!". Ако проф. Богданов беше направил това, щеше да осъществи това, което в езиковата прагматика се нарича "иллокутивно самоубийство" (Зино Вендлер). И тогава много вероятно би било да няма НБУ или поне не в този вид, който прави от него солидна и престижна институция със свой авторитет в публичното българско и международно пространство. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3914 |
|
Борислав Георгиев - 2011-01-15 07:03:25 |
|
|
Весе, твоя хубаво-дълъг и наситен с размисъл коментар, който се чете на един дъх, Емили Дикенсън може би със стих щеше да удостои. Със стих за тебе и за да засенчи цитатът на Христина Василева, който беше направен с жест, който надмина моята идея за какво е душата. Сега мисля за злобата и ти, Весе, казваш, че единственото, което може да се направи с нея, е да се разбира. Не я разбирам, не разбирам злобното сърце, не мога да приема хората, които стискат зъби, говорят злобно и излиза огън през ушите им - не мога да толерирам това. Противопоставям се с цялото си същество и казвам не на злобата. И само да посмее някой да дойде да говори така във Форума! Ще го оставя да слънчаса от злобата си, както преди седмица препоръчах по същия начин да се подходи към проклятието. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3913 |
|
Aneta de la Mar - 2011-01-15 07:02:59 |
|
|
Участниците в този форум имаме претенцията да бъдем интелектуалци. Като такива повечето от нас се движим по схемата на поведение, така добре очертана от Пол Джонсън в книгата му "Интелектуалците". Като например това: да не можем да разграничим личното си отношение към даден човек от стратегически важните неща. Имаме сметки за уреждане с професор Богданов и сега е най-добрият момент да атакуваме, да си уредм сметките и да теглим чертата. Слава богу, това е вярно за съвсем малък брой участници във форума. Вероятно всеки друг от участниците във форума може да има най-разннобразни претенции към професор Богданов в качеството му на председател на Настоятелството на НБУ, но надскочиха своите претенции и проумяха цялата трагедия на онова време.
Тези, които намериха сгода да атакуват сега, ми е любопитно как биха постъпили, ако в онази същата 1978 г. бяха на мястото на проф. Богданов - в същата ситуация, със същите проблеми?
Интелектуалецът е склонен повече от всички останали да си създава митове. "Разочарованите" от проф. Богданов всъщност са нещастни, че един мит, че една проекция на нашите собствените въжделения върху личността на друг човек, са се разрушили. Затова преди време в този форум пуснах линк към един от много любимите си Елин-Пелинови разкази: "Чорба от греховете на отец Никодим". Да, човек е множество от бели и черни бобени зърна... |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3912 |
|
Борислав Георгиев - 2011-01-15 06:43:10 |
|
|
Роси, радвам се, че ти и Веселина, благодарение на това, че аз заговорих за филма “Животът на другите“, го видяхте. Малко съм оздачена защо стана така, че аз бях убедена, че този филм е имал голям прием в България и въобще в страните от Източна Европа, но май не е точно така. Не знам за това, но искам да напиша нещо, което много ме развълнува в този филм.
Краят на филма. Георг Дрейман, драматургът-десидент, чиято жена умира в ръцето му след като е насилена да признае къде е скрита пишущата машина на съпруга ѝ, след падането на Брелинската стена най-сетне открива, че е бил подслушван през всичките тези години. Но агентът HGW XX/7 го е покривал вписвайки в досието му само неща от всекидневието и премълчавайки всичко останало, което се е отнасяло до опастната десидентска дейност. Георг иска да знае кой стои зад това кодово название и тръгва да търси Герд. Намира, че днес, в годините след комунизмът, този агент е един обикновен пощальон, който влачи количката си без много ентусиазъм из олющен Източен Берлин. Драматургът не знае какво да прави при тази първа среща с истината за миналото си и не се решава да заговори своя добродетел.
Две години по-късно. Герд продължава да влачи количката с пощата из непроменено олющения Източен Берлин, но когато минава пред една огромна книжарница с голям плакат, промоциониращ новата книга на писателя Георг Дрейман, разпознава автора и любопитството го вкарва в книжарницата. Приближава се до щанда с книги и отгръща новата книга на Дрейман “Соната за добрия човек“. Така се казваше музикалната творба, която композира един от приятелите десиденти на Георг и който се самоуби в началото на филма. Герд разгръща страниците на романа и намира: “Посветена на HGW XX/7 с благодарност“. Лицето му се променя, нещо става вътре в него. Тръгва да плаща на касата и продавачът пита дали да опакова книгата за подарък. Герд, отговаря: не, за мене е.
“За мене е“. Историята завършва тука. Цикълът на ставането е дошло до своя край. Георг и Герд се срещат там, където комунизъм вече няма. Само минало. Минало, което носи своите следи върху настоящето, но не защото комунизмът е жесток или това, че някои са се спасили от репресии и са надживяли крахът на системата, за разлика от други, които не са стигнали дотам. Не. Георг и Герд се срещат само в сферата на надидеологическото, надличностното, макар да става въпрос за една лична история. Герд не може да бъде добрият човек без това, което е станало, когато е следял десидента Георг и е решил да не го остави да бъде заловен. Защото благодарение на тази първа “среща“ между двамата Герд ноткрива света на Георг чрез прочитане на неговите книги. И в последствие става това, че преследвачът-агент надскача системата за манипулация в сърцевината на нейната структура и започва да следи за да бъде прикрита дейността на десидента пред властите. Но никой не знае за това добро, което се е случило тогава. Обикновено точно това добро никога не става вседостояние, защото не се прави за да се разкрие един ден и този, който го е извършил да получи благодарността на спасения.
Има неща, които се правят за да не бъдат разкрити. Няма значение дали става дума само за добри или някакъв друг тип дела. Има неща, които се очаква, че няма да излязат наяве, защото не са правят с цел облагодетелствуване, а се правят заради човещината, която носим там вътре в нас. За тези неща е толкова трудно да се разказва , те не са измерими. Много хора като прочетат книгата на Георг Дрейман ще кажат: фикцията е хубаво нещо, добре, че написал роман инспириран в някой, който е съществувал тогава като агент. Но филмът се противопоставя на това да приемем разказът му като фикция, измислица тръгнала от факти и разкази за живота в комунистическо време и завършила някъде там във въображението на режисьора и сценариста. Филмовият разказ свършва, но разказът за толкова много съдби, манипулирани от службите на ДС и за това какво е станало с тях тогава и след това, кънти в нас и напира да излее фонтан от истински разкази за не измислени неща. Затова и Роси си спомни за някой, който е преживял подобна история и я описал в своя книга.
Филмът, с това си заглавие “Животът на другите“, провокира идеята за какъв може да е животът на другите гледан през призмата на подслушване и следене извършвани от тайните служби и не само при комнизма. Но заглавието подвежда. Филмът стига много по-далече от простата идея за наблюдавана на живота на другите. Той е насочен директно към личния живот на нас, огромна част от зрителите, които бяхме подвластни на ДС и всички варианти на контрол и цензура от онова време, няма значение дали сме били Георг, Герд или другите герои от филма. Всеки един от тях е някой, който можем да идентифицираме с познати лица или с нас в една или повече роли. Например, да разказваме виц пред агенти на тайните служби и те да се държат с нас все едно, че сме направил най-страшното престъпление в държавата.
Но не е тайна, че наред със злото, съществуваше и доброто в онова комунистическо време. И то се срещаше така неочаквано и на такива необичайни места. Днес, в контекста на посткомунизма, е много трудно да се намери начин как да се говори без да се идеализира или идеологизира това недалечно минало. Изпада се в краен негативизъм или в краен позитивизъм. На ниво идеология това е нормално. Но на ниво човешкото, всичко е възможно. Там срещите ставаха преди, стават и сега. Затова не е нужно едно досие за да се разбере кой кой е и какво е вършил и какъв е. Делата на хората не се виждат само през факти и дати кога какво. Нещата от живота, които тръгват от човешката основа и не се смесват с идеология и остават чисти, макар външно да са видeни като друго нещо, нямат измерения нито когато се правят нито когато се разказва за тях. Тези неща остават в повечето случаи дълбоко скрити и има само една “Соната за добрия човек“ може да бъде позветена на тях.
Колко сонати ще трябва да изслушат историците и изследователите на миналото, докато различат гласовете, които идват от там и които ги водят до построяване на историята? Колко сонати трябва да се композират за да се научат хората да разбират и различават историите, които водят към откриване на истината, която не е равна на познаване на фактите, а на построяването на разбиране за това, което е се е случило?
***
ЙЕ, гледал ли си филма “Животът на другите“?
http://www.youtube.com/watch?v=n92DZWbJ7SM&feature=related
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3911 |
|
Анета де ла Мар - 2011-01-15 06:30:05 |
|
|
“Истините ми са - ти, когато плачеш, и ударите на сърцето ми...”
За разлика от Дмитрий :-), аз зная, че Невена е съществуващо лице и се опитах да надживея казаното от нея, но няма да мога и затова публикувам моята интерпретация на нейните два коментара, като ще гледам максимално да се придържам към текста и същевременно да не забравям, че хората не са само това, което ние си представяме за тях (т.е. наши представи), а и много други неща – така, че интерпретацията ми, разбира се, може да не е вярна.
Може би, все пак, можех да приема и без да се задълбочавам, първия коментар на Невена, която се върна във форума, и то в самия prime time, но не и да приема втория и ... всъщност – нито един от двата - по простата причина, че, според мен, се подложи на манипулация разбирането – която манипулация не е чак такъв проблем – но не е честно спрямо сложността на темата и на самия форум, който преди всичко се занимава с разбиране.
Какво ми казва първият коментар: Невена чете форума, но не пише, за което се извинява, пожелава ни хубава нова година и ни въвежда в съмнението си – дали иска и дали може да каже нещо по тази така различна нова тема, от което пък се забелязва едно огорчение и все едно – нежелание за говорене (“да кажа каквото и да било”) и някак си – отчужденост от самото говорене по темата “не знам в коя група се помества моята реакция”. – след което е директна: “текстът на професор Богданов е от своя страна също по-различен от онова, което очаквах”. Въпреки тези начални колебания Невена е доволна (“горда”), че има такъв текст и го определя освен като личен, също така и като теоретичен, т.е. – по нейните думи - текстът би бил полезен за разбирането. НО: този текст (независимо какъв е като текст), даден по това време – не е ефективен, според Невена, и общо взето - излиза, че няма никакъв смисъл. В края на коментара има една положителна форма “щеше да е по-ефективен” – която всъщност е крайно отрицателна и просто казва онова, което би казал и изразът: “никак не е ефективен”. (Има и друго – текстът се заменя от действието – което знаете, че е много страшно.)
Какво не ми хареса в коментара: застраховането, че не иска да звучи надменно, докато в същото време се извършват две извеждания и фаворитизирания: 1. не знае към коя група би се причислил – т.е. различен е; 2. съдържа въпрос, който не е бил задаван – т.е. пак е различен.
Самият въпрос е много объркан – съдържа всякакви стилистични ефекти – и макар преструващ се на ясен – съдържа много значения и вратички – но някак си не виждам сред тях значението, за което Невена говори във втория си коментар. Точно в частта с въпроса се случва и друго. Личната “аз-форма” се заменя от множественото число на групата, която аз-ът представлява или зад която аз-ът се крие: “да ни помогне”, “да се справим”, “нашите представи”.
Иначе въпросът е обикновен: защо този текст не се появи по-рано? – НО: отново следва редица от стилистични ефекти - 1. не се казва, какво означава датата 14 декември (аз първо се сетих за рождения ден на ГГ:-), все едно тя е паметно събитие от особена важност – както всъщност излиза от самия коментар; 2. обяснява се защо този текст е трябвало да се появи по-рано и с какво той притеснява – не със самата информация за агентурата, не със самия професор Богданов, а – със СПРАВЯНЕТО С ПРЕДСТАВАТА за професор Богданов. Тук казването пак е доста оплетено: 1. да се справим с това, което не би трябвало да си представяме за ББ, 2. да се справим с това, че не сме го научили от ББ, 3. да се справим със собствения си живот и неговите представи. Не разбирам кое от тези неща – или всички? (Все едно, ако професор ББ беше казал на Невена (и групата, която включва нейното множествено число) тя вече нямаше да има за него представата, която е имала и която, вероятно Невена намира за подвеждаща, нито пък ролята на професор Богданов в нейния живот щеше да е такава, каквато е. Но пък все пак става дума за представа? Кой е отговорен за правилната представа? И коя представа е правилна?).
По отношение на внезапно обърнатото първо лице, мисля, че то крие една от важните уловки на текста, която ни изправя пред няколко възможни значения:
1. Говори се от името на някаква конкретна група, която авторът на коментара представя
2. Говори се от името на всички хора по принцип (от името на човечеството или от името на всички българи)
3. Говори се от името на всички във форума, тъй като авторът на коментара е влезнал и пише във форума
4. Говори се от името на наранените от новината (страшна новина!!! - от 1979 г., когато аз и Невена сме били на 5 г.)
5. Говори се от някаква група, която е означител на мнението на мнозинството
6. Авторът на коментара просто не иска да говори от свое име
Защо казвам “уловка” – защото човек от тези няколко варианта, ако е добър, би разбрал вариант номер 1, който, според мен също, е логично да е общността на колегите или приятелите – но във втория коментар НП отрече това?...
Вторият коментар: говори за искреност, започва и свършва с благодарност. Но тук се поставя въпросът за “отговора”, който при професор Богданов – не е буквален, но при Невена изглежда буквален – като “отговор на досието”, а не като отговор – “какво направих, за да изкупя това досие и какво направих за другите с това досие”. Също така – тук пак не се уточнява – кой е въпросът и не се назовава ДС – “не знаех за съществуването на въпроса”. След това следват няколко важни неща:
1. в семейството, на този, който пише не се е случвало “нещо подобно” (пак не се назовава какво нещо точно е това “нещо подобно”)
2. изострянето (на въпроса) не е лично (виждаме отново скриване зад общото)
3. не се намира за редно в тези коментари да се засягат отношенията между хората – което някак си по средата на текста се вижда много
4. личното на автора и общото на хората, които се занимават с едно и също нещо с автора – макар да цели разделяне, засягащо отговора на професор Богданов, по-скоро създава една илюзия за отделност, когато истинската цел е отново да се подчертае общността (чрез грижата на НП за общността и сякаш чрез обвинението за нападението на общността(което е изманипулирано)
Тази линия, чрез която аз-ът се подсилва и същевременно - разлива, продължава през целия текст: въпросът е задаван към всички: а. “задавах този въпрос на всички, с които сме си говорили по темата”; б. “включително неколцина форумци”. Всичко това може да е реакция към “отстранеността”, макар, че тази отстраненост е представена не спрямо хората, а във времето (1980 - те), чрез което НП се отстранява от ББ, но същевременно (почти невидимо) се присъединява към една друга група, тази която помни 80-те и която разказа комунистическите си спомени и в която имам честта да бъда и аз:-)! След това се създава въпросът за грешката (грешката е вярна), който сякаш търси аудитория за другия въпрос, която да го оправдае и да го легитимира като правилен въпрос... и тук започва и още нещо – подготвянето на говоренето за дебата. Въпросният въпрос “има личен мотив, доколкото съм очаквала явно да получа нов аргумент за разговорите, които се случва да водя и с други хора, които са по-остри от мен” – от една страна, се подчертава неслучването на очакването на субекта “доколкото явно съм очаквала”, но се поражда и някакво усещане за обвинение, от друга страна – нещата, които са били очаквани, са положителни - защото предполагат нещо ново и също така – разговаряне. От трета страна – личното е оправдано, но и обидено, но и – не зная как да го нарека – може би – “добро” – защото има и “по-остро настроени хора” от него.
Цитирах цялото онова изречение - “има личен мотив, доколкото съм очаквала явно да получа нов аргумент за разговорите, които се случва да водя и с други хора, които са по-остри от мен” - защото именно след това място, което изглежда като място между оправданието и заплахата – нещата влизат в обичайния си ред, почват да се назовават с истински имена, което обаче е странно, защото ако имената вече се назовават, то значи нещо друго не се казва – а и както вече написах - въобще не свързах въпроса от първия коментар с обяснението на същия въпрос във втория коментар – напротив, според мен, за да се постигне този сюжет на въпроса - нещата чисто и просто се обръщат на 180 градуса.
Сега – интерпретирам online грубо, за да разбера дали правилно съм разбрала или грешно – но както се досещате, сигурно интерпретирам тези текстове и за друго – може би и защото така както човек може да пише сложно – трябва да може и да разбира сложно – с всичките завъртулки и “стилистични ефекти”. А иначе, в коментарите на НП много ми хареса вмъкнатото на няколко пъти “вълнува ме” – което по принцип означава прекрасно нещо, което, дори когато е горчиво, е свързано със сърцето - и се надявам, че означава така не само по принцип.
Всъщност – зная, че съответно... съм много остра, макар че можех да накъсам текста и на още по-ситно, можех и да си премълча, и щях да си премълча, ако не беше направено едно нещо – ако не бе поискано някак си другите да се чувстват виновни, че не са разбрали, именно защото са разбрали. Аз – останах с такова усещане.
***
В същото време се случи и нещо хубаво – получих много хубав мейл от г-н Самун Самунов (хлебопроизводител:) и много се радвам, че интуицията ми не ме е заблудила, че той не е един от простите коментатори по форумите, така – дори да се окаже, че не мога да чета разбиращо текстове, то поне ще мога да казвам, че разбирам правилно хората. Нямах време да му отговоря на писмото. По същия начин нямах време и да разбера въобще какво трябваше да пиша за Платон - за семинара на професор Богданов в четвъртък и че не трябвало да пиша заедно за еднородното, което е душата и за съставното, което е тялото – а само за еднородното и още по-точно, за това - кое е еднородното днес при нас!
Този прекрасен въпрос може да се изкаже и така – кое в нас днес е душата; чрез кое нещо сме най-идентични на това, което сме; или - с какво сме себе си до божественост... Защото, при Платон, еднородното е синоним на душата, на това, което не може да се види с очи, на идентичното и на божественото, но и при Платон истинското еднородно се намира отвъд живота и хорските очи... Та това беше въпросът – кое е еднородното при нас, но колкото и да мислих - не се сетих за нищо, защото нищо в мен тези дни не беше близко на божественото - може би.
Сетих се само за едно, което не беше хубаво - това, че за душата е злина да стои в тялото и че това се отнася и за нас, но още по-лошо – защото ние не идентифицираме душата, която седи в тялото – за нас всичко е тяло. Ние сме загрубили още повече онази връзка, според която Платон казва: не самото тяло причинява мъка на душата – а заковаването на душата към тялото (това заковаване ми напомня за “представата” ). И така, от една страна, сме загубили това, което е истинската ни същност и което трудно се вижда, защото то е невидимо за очите и се вижда с ума, а от друга страна, сме загубили това, което е движението и което като ни издига - ни позволява да виждаме истинските хубави и добри неща. Разбира се, това си го мислех от собствения си контекст, и ситуация, и случване – но то не беше много различно от онова при Платон, където душата също „устремила поглед в истинното и божественото, към това, което се изплъзва от хорското мнение, тя се храни от него и додето живее, смята, че тъй трябва да живее, а когато умре, отправя се към своето подобно и сродно и се отървава от човешките злочестини.”
Мислех си, защо хорското мнение не е това, което може да те нахрани като божественото и означава ли това, че много внимателно трябва да преминаваме през живота и човешкото, за да можем, самите ние – хора, да останем и да бъдем себе си. За първи път застанах на страната на душата и разбрах защо разбирането, към което хората се стремят - всъщност е божествено нещо, а не човешко – защото двата свята - небе и земя, и душа, и тяло, и видимо, и невидимо и всички такива опозиции на случването - са всъщност скалите, спрямо които се измерва степента на това разбиране. И - който разбира, може да се освободи от хорското мнение. И - който разбира, може да се докосне до божественото – то всъщност това е божественото – достигането до разбирането.
При нас еднородното е синоним на това различно и важно нещо, което сме, дори когато хората ни виждат по друг начин... или - на това, което просто може да остане невидяно - ние също често пъти го наричаме душа. При нас идентичното може да бъде и мисленето, или пък това, което искаме да постигаме и чрез което искаме да ставаме по-добри, а Платон – казва – и по-хубави... Говоренето за Платон обаче е прекалено сложно за форума сега, когато в него пишат хора като Бивша ваша студентка, съкратена от Дмитрий като БВС. Затова – последно важно нещо: при Платон в чист вид постигането на пълна идентичност на душата – означава смърт и бърз ход нагоре към божественото, като бягство от човешкото, но при нас – означава да се вдигнем от земята още преди да са ни преброили до 3.
За моето ставане вчера ми помогна безкрайно много и филмът „Животът на другите”, който Анета препоръча и който и аз препоръчвам на всички, които още не са го гледали - не защото става въпрос за държавна сигурност, а защото, понякога, един на милиони – успява да хване и да пресъздаде тънките нюанси от различни характерови черти, живеения и невидима еднородност, които съставят един конкретен човек. Този филм е такъв. Препоръчвам го също, защото не зная дали, когато се пише по форумите – тези, които пишат имат идея, че не пишат на г-н/ г-жа Интернет, а на някакви други хора, които са реални. Та в този тон и според характерния за раците мазохизъм, си мислех – какъв коментар би ме омерзил повече – коментар от познат – или коментар от непознат. И се сетих за Христина Василева! В богатото ми въображение, основавайки се на нейния коментар, образът й ми се изрисува като на героиня от Стивън Кинг, която с нежна ръка смесва нежните стихотворения на Емили Дикенсън със собствената си кондензирана злоба - такава, че все едно те проръгва в корема с топъл нож, след това образът се усмихва, след това вероятно чете два-три пъти коментара си, за да види колко е хубав и да му се наслади - и си тръгва – бяла и добра... и само отвреме навреме се връща, за да види, дали някой й е отговорил и дали от компютъра е започнало да тече кръв:-)))! Честно да си призная това беше най-извратеният коментар – този на Христина – граничещ с психопатство, нищо не разбиращ от Емили Дикенсън, която е била възпитавана в среда, в която вечер баща й излизал навън, отивал при църквата, биел камбаната и викал така, че да могат да го чуят повече хора из целия град (викането е равно на писането на коментари): „Елате да видите колко е хубав залезът!”.
Дано Христина да не съществува и да е плод на своето въображение толкова, колкото и на моето.
***
Според мен злобата трябва да се разбира. Това което аз съм разбрала от моята злоба - е, че злобата трябва да се използва за добри неща – за спасяване на хора, за продължаване напред, и също, за да имаме база за сравнение – какво е доброто. Емили Дикенсън има едно много хубаво писмо, казва – мога да нарисувам картини, толкова зловещи, че този, който ги види, да бяга и да търси някое любимо същество.
P.s. Изречението, което използвах за заглавие е от една прекрасна песен, публикувана от Роси, в началото на тази тема – искам постоянно да връщам към нея по всякакъв начин. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3910 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-15 06:07:40 |
|
|
|
|