ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЗА БЕЗРЕДНИЯ РЕД, КОМПРОМИСА И МЪЛЧАНИЕТО |
Богдан Богданов |
|
За тези, които участват в този форум, не е изненада, че в случвалото ми се през годините, съм следил подмолността на определени истини. Те могат да се сведат до три. Първата от тях е, че границите на всяко нещо, идея, събитие или факт са нестабилни. Поради което, когато мислим и говорим за нещо, го поместваме в мрежа от повече неща, наричаме го и с други думи и пораждаме текст. Втората истина е, че когато обсъждаме нещо с практическа цел, тази дължина става неуместна, заковаваме нещото за думата и не му позволяваме да мърда. И третата истина - правим второто временно, на пръв поглед в противовес на първото, но всъщност заради него, защото двете се свързват по много начини в една или друга протичаща динамична истина. Не съм сигурен, че щях да достигна до горната теза, ако не беше социалистическото минало и ако негативният белег, че съм израсъл във фашистко семейство, не ме изправи пред толкова компромиси, породени от безредния ред на тогавашното общество. Разбира се, за достигането до тази теза няма как да не са си казали думата и образованието, което получих, и сплетените една в друга истории – на семейството, на езика и страната ми, на телесната ми нагласа и дългата история на организма, в чиято среда живея толкова години. Та поради тази преплетеност мълчах и не посмях да стопя в едно или друго просто по-сложната истина на това, което споделям и коментирам сега. Но то може и трябва да се изкаже просто – допуснах да влеза в тогавашния безреден ред. Така заплатих трите неща, които би трябвало да ми се полагат – да пътувам в чужбина, да се подложа на операция от сърце на Запад и да се хабилитирам. Много по-късно разбрах в какво се изразява основно безредният ред – във външна приемлива привидност, преиначавана от нещо вътрешно, което не може да бъде външно, защото е морално недопустимо. Постъпих безредно защото бях принуден от обстоятелствата, а и защото така постъпваха и други. Да, но имаше и такива, които не постъпваха така. Имаше и друг избор, свързан с обществено отпадане и физическо страдание. Избрах по-безвредното с надежда, че бидейки умен и честен, ще обезмисля безредието. Да, но освен че това е несигурно, има и пределно ясен негатив – влязъл съм в самото безредие, като съм приел, че нещо може да изглежда някакво, но да е всъщност друго. Отдавна знам, че тази разлика е вредна и се боря с нея посредством известната на моите близки не само теза, но и практика, която нарекох конструктивна недискретност. Да, така смятам - няма нищо по-здравословно от недискретността онова, което казваш на себе си, да казваш и на тези, които са до теб. Дори когато то засяга и буди недоумение. Обясних защо не споделих по-широко това, което коментирам сега. Но все едно - обстоятелствата помогнаха и премълчаното е навън. Да, но остава мъчнотията със сложното и простото, това, че сложното го замъглява и, нанасяйки върху него по-късни дела, го обезвинява или усилва. Именно поради това го изказвам. Не защото се чувствам виновен, че съм се оказал в безредния ред, а защото този ред в някаква степен продължава да определя живота ни и да ни кара все по-императивно и да го назовем по-точно, и да се заемем с ограничаването му. Това се отнася и до многото други проявления на безредния ред, справянето с които е по-сложно и иска повече време. С особена сила обаче то се отнася до конкретното безредие на иначе отменената институция на Държавна сигурност. Защото чрез битуващите и по днешните обществени върхове бивши нейни велможи тя продължава да спъва хода на съвременния живот. По закона от 2006 година, стъкмен, за да се покаже на Европейския съюз, че се разплащаме с тоталитарното минало, вините са изравнени. Всички знаем обаче, че прословутият параграф 12 на този закон прикри редовите вербовчици, поддържали безредието, и още по-виновните стоящи над тях негови строители. Тъй като безредието беше многостепенно, представям си какво биха казали те – че е дошло от фаталния небългарски център, който чрез тях простите изпълнители, неможещи да направят нищо, е осъществявал своите цели. Тези неможещи обаче са постигали тогава не неща, което им са се полагали. Но, така или иначе, случилото се трябва да се опише в термините на дискурсивната история. Защото доведе до престъпления, грабежи и убийства, но и защото отгласите му продължават. Най-обхватният от тях - нарушеният режим на конкретната истинност. Е, това да бъде грижа на възпитанието и образованието, а и на всеки от нас в плана на истината. Но има и по-реални отгласи като съсипващата сегашното ни обществено благо престъпност и корупция, заченати именно тогава. Съществен епизод в това минало на неправомерно заграбване беше развихрилото се след 1989 година изнасяне и лично ползване на българските капитали от определена обществена прослойка. Огромна, все още оставаща неразкрита акция, в която се обогатиха толкова хора. Така, с един вид държавно разбойничество, беше заченат по-едрият днешен частен капитал и горният пласт на сегашния частен сектор. Очевидно новото ни общество разчита на тях, още повече че не в толкова малък брой случаи те се развиха с честните усилия и къртовския труд на облажилите се да се опетнят от това разбойничество. Да, но има и друг по-съществен негативен нанос - заченатият по този начин капитал продължава да е интимно прикачен за държавни институции, от чиято сегашна безредност зависи. Така че някой по-предвидлив от станалите по този начин богати би могъл да съобрази, че в името на капитала и по-истинското частно би било полезно да похарчи не особено голяма сума, с която да се спонсорира написването на дискурсивната история на прехода у нас след 1989 година. Тя е повече от необходима, защото би показала и петната, но и позитивите на това уникално преобразуване на масивното социалистическо безредие в сегашния ставащ все повече и повече законов и все повече и повече обществен ред. Това беше основанието да подкрепя без колебание да бъде отличена, в рамките на наградите Паница за гражданска доблест, Комисията по досиетата. Решението предходи непосредствено оповестяването на новата серия сътрудничили на ДС, в която фигурирах. За някои от участниците в екипа на журито, определило наградите, това беше парадокс. За мен не беше. Законът е половинчат и продължава да изравнява вините, но Комисията, която го прилага, работи граждански дисциплинирано. Без да е пряко особено ефикасна, това, което тя прави, е с позитивни последствия. Както стана и при това оповестяване – онези, които биха искали безредието да продължи, започнаха да го ограничават. Правителството притисна президента, а той на свой ред правителството. Стана ясно, че свързаните с крайното безредие на ДС, трябва да напуснат високите държавни служби поради опетняването на страната и българския данъкоплатец. Делът на личното е по-лесен за преценка. Преди повече от трийсет години съм се подвел, че към нищо незначещите донесения за това, което съм виждал в постигнатата едва след 38-ата ми годишнина чужбина, и онова, което са правили партийните членове във Факултета по класически и чужди филологии в СУ, съм бил подтикнат от непредолими обстоятелства. Не съм схванал, че така съм станал оръдие в ръцете на комунисти от по-висок ранг, които чрез безпартийни са си мислили, че контролират други комунисти. Не съм разбрал и по-общото, че и тази дейност, а и ред други в условията на тогавашния безреден ред са били в най-добрия случай привидности, обезмисляли тогавашното ми съществуване. Разбрах го по-късно, след като опитах и другото безмислие, което се поблазних да приема – да бъда посланик. Показателно беше как реагираха близките и приятелите ми. Най-близките нямаха проблем – в една или друга степен те знаеха. Пред другите близки и приятели, които познават делата ми, бях извинен по друг начин. Те знаеха, че дълги години и в Отворено общество, и още повече в Нов български университет се занимавах с делата на другите, не със своите, доколкото едното може да се отдели от другото. Но понеже всеки става пример, тези, за които бях станал пример, не се почувставаха добре. Особено недобре се почувстваха онези, които ме смятат за демократ. Има такава повърхностна квалификация и в биографията ми в този сайт. Да, но в моите писания по темата аз настоявам, че демокрацията е сложен модел, в който влиза и доза недемократичност. Затова и в устроения йерархично обществен живот няма нищо по-трудно от това да се построи сменима йерархия. А и другото, което научих постепенно – колкото и разгърнато демократично да е, никое нормално общество не поглъща целия човек. Както обществото е ресурс, от който черпи отделният човек, така и той е ресурс, от който черпи обществото. Разбира се, това не се отнася за безредното общество, което коментирам – безредието му е и поради това, че се опитва да погълне целия човек, не успява и в безсилието си развива престъпността, която крие с идеология. Така че смятащите ме за демократ да прочетат по-внимателно онова, което съм писал по въпроса. По-трудно е с онези, които са минали през партийната безредност, било като лично са членували в партията, било като са били или са влезли в комунистически семейства, които пряко или и косвено са ги бранили от ДС. Между тях са по-суровите ми съдници. Разбира се, цялата партия не беше в социалистическата олигархия. Обикновените комунисти не се различаваха особено от редовите хора, които не бяха нито горе, нито долу в низината на останалите без собственост, на изселените, на пратените в лагери, на избитите и пропъдените в провинцията и чужбина. Случаите бяха много. Едни само поради това, че са от такова семейство, трябваше също да са в партията. Мнозина бяха просто партийци. Други използваха партийното членство за влизане в действителния горен слой, осигуряващ мечтаното по-добро битие. Там е проблемът – че някои днес смятат обикновеното скромно членуване в партията за честно битуване тогава. Но тази партия създаде безредния ред. Някои го осъзнават, но считат тази опетненост за по-малка. Че е невярно се разбира от несъзнателния импулс да укорят несъответно. Несъответно означава, че укорявайки, укоряват и себе си. Някои по този начин се укоряват за това, че са били в партията, други че и в партията, и извън нея не са постигнали нищо. Има и друга категория близки, склонни да ме укорят. Това са демократите-политици, на които днешна България дължи голямата макропромяна в икономиката и законовата структура на собствеността. Би трябвало да сме им дълбоко благодарни за това, което направиха. Както знаете, по български по-скоро ги укоряваме - че в името на компромиса на прехода, постигайки горното, не дръзнаха да се намесят в политическата и обществената система и допуснаха елементи от миналото безредие да преминат в сегашния ред. Е, на тях, на преминалите през компромиса, е по-лесно да се каже, че както миналото не може да се отсече от настоящото, защото влиза в него, така не може да се назове толкова сигурно и опетненото в реалния човек. Защото то винаги преминава в друго. Както в моя случай то парадоксално премина в по-пълното разбиране и на онзи, и на сегашния свят, без което никое от добрите постигания, с които съм свързан, не би било възможно. Преди повече от 10 години, по време на фаталното управление на БСП, когато губейки властта партийната върхушка легитимира корупцията, НБУ беше неукрепнал и заплашен от помитане. Тогава открихме прекрасната Иванка Апостолова и нейната свързаност с партията ни спаси. Това беше отличен компромис, защото тя беше образован и умен човек, който зае мястото на ректор по възможно най-съответния начин. Този компромис беше подпрян от коригиращи го действия, така че в един момент НБУ стана адекват на обществото на прехода и пое по пътя на закрепването и успеха. Не казвам, че този адекват не е нещо временно. Но така се строи – посредством работни модели, които лека-полека поемат по пътя, който прави от тях действителни общества. Разгърнатата демокрация е нещо прекрасно. За да се разгърне обаче, отначало са й нужни хора, които да се нарекат десни и леви. После следва другото нужно – да станат такива. Добре знаем, че нашите леви само се наричат така, а всъщност са всякакви с желанието да бъдат някакви по-горе над масата на останалите долу обикновени. Така беше по времето на социалистическата олигархия, такъв е духът в БСП и днес. Но знаем също, че и нашите десни, поради липсата на обществената основа, унищожена от осъществявалата безредния ред толкова десетилетия партия, са по-скоро все още нарекли се отколкото такива, водени повече от идеи, спомени и различавания и по-малко от действителното дясно. Дали може да има истинско дясно в България? Може. Някога, макар също в затруднен ход, то е започнало да става, спряла го е промяната в 1945 година. Но спряното може да се събуди - и поради примера на Европейския съюз, и поради вече започналото на границата на 20- и 21-и век обществено устрояване. Да, но истинското дясно се случва по-реално, ако младите живеят и се формират в по-малки цялостно устроени обществени места. Обществото се строи не само отвън с примери, и не само отгоре със закони и държавен ред, но и отдолу с малки общества, в които дясното се усвоява като начин на живот. Така че другите въпроси, които повдигна пред мен и свързаните с мен хора моето опетняване, са по-лесни и за отговаряне, и за практическо решаване. По-трудният въпрос е нуждата от такова разбиране на продължилия десетилетия безреден ред в България, което да позволи да се отървем от остатъците му по-скоро. Въпросът е труден и поради много други причини, но и поради опростяващата наклонност бавно оформящият се в страната ни съвременен либерално-демократичен ред да се представя за абсолютно светъл по същия начин и със същата реторика, с която се говореше за комунизма. Лъжата в случая е в опростеното говорене. Докато лъжата в комунизма не е от говоренето, а от самия комунизъм. Тя извира и от многото реални подмени на едно с друго, към които комунизмът подтиква, но и от дълбината на лъжовното интелектуално усилие и вяра, подхранвани от него, че цялото може да се построи докрай и че построеното може да се различи изцяло от онова, което го е предхождало. Оттук и мизерното обществено последствие, че обявеното равенство се оказа не само грубо неравно, но и държавно престъпно. Безредният ред на комунистическата държава породи несравнимо по-голяма престъпност от тази, с която се справяше. При това не само я породи, но я и препредаде в дълги вълни към последвалото време. Борбата с вълните е ясна. Всеки участва с това, което може. Като интелектуалец и достатъчно възрастен аз имам задачата, с която започнах – да помогна да не се заблуждаваме, че истината е една и пределно ясна и да разберем, че както мисленето, така и живеенето са протичания, в които простото и сложното се свързват в много комбинации в хода на безброй постигания. Те, разбира се, се пръскат. Добре е обаче и да преминават към едно или друго по-голямо постигане, в което всеки от нас да изпитва двойната радост – че се усилва от многото други хора, с които е заедно, но и че всички се нуждаят от това той да бъде именно този, който е. Такава е моята мислителна формула за обществото с по-добър ред.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Нещо започна да ме тревожи говоренето във форума. Не проблематизира, а самото става проблем.
В тази връзка ще си позволя няколко спомена от "тогава"
Едон от моите учители Георгий Потрович Щедровицкий по време на един от своите публични семинари, посветени на проблема на съзнанието като че ли изведнъж включи червеният светофар. Заговори за истината и ...КГБ. КГБ е страшно защото плаши хората да говорят истината. Така ги подчинява, защото неистиното говорене води до претоварване на нервната система. И като резултат-рано или късно "те хващат". В КГБ казва той ужасно не любят хората, които не лъжат. Не можеш да ги хванеш. Но дали е възможен живот само с истината? Не, каза той. Проблемът е да каваш това, което е нужно в момента и на тези, са които си нужен в момента. И "както е"! Самият той до края на 80-те не е имал ден трудов стаж-просто никой не го назначавал - страхуваха ли се, не го приемаха. Естествено КГБ тук е мотор. Хранеха и криеха го хората от най-високите кръгове, но на сянка - с договорче, с курсче, със стипения, просто с ...подаяние. А той е един от основателите и идеолозите на Московската методологическа шкора. Другите са Мамардашвили, логика , а сега, ми изплъзна името, автор на %Зияющие высоты", оставен в Германия и лишен от съветското гражданство и ..Грушин-идеолог на КПСС.
Другият спомен е от всекидневието. В Москва с жена би първо обитавахме една панелка-пети етаж, двустаен апартамент с всичките последици. Та веднъж се качваме горе-нямаше асансьор, и на четвърти етаж ни пресрещна една "соседка" с вик - фашисты,гады, ИНОСТРАНЦы!
Та на Морис искам да отговоря. Тези ужасни неща не се сравняват. Естествено е, че моят ужас е най-голям. Но ужасът, който все още царства в Русия не е "голям", той е всепроникващ и не ти оставя ...никога. Опасявам се, че и в България той все още се крие по тъмните ъглове, но не в съня, а в реалност. И не само, защото някой го насърчава отвън, има собствени корени.
Та затова се разтревожих от многото оптимистични рапорти и констатации, нахлули във форума.
Нещо много бързо и безпаметно. И както каза Щедровицкий навремето, вече започна да "се заплита".
Не бързайте много-не такъв е проблемът!
Ще спомена Ф.Бейкън - Разумът трябва да осветли тези тъмни ъголчета, където се крият демоните. А минали са стотици години |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3875 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-01-13 12:50:39 |
|
|
Искам да поздравя НП и ГГ, те биха били прекрасен екип. Предлагам да зарежат този фирум и да станат асистенти на проф. Юлиян Вучков, за да продължат доброто му дело.
http://www.vbox7.com/play:018b4bbf
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3874 |
|
Станислав Стоянов - 2011-01-13 12:11:36 |
|
|
Здравейте, отдавна не съм се включвала (с писане), въпреки хубавите и важни текстове и реплики в предишните няколко теми; затова най-напред желая добра - в широк смисъл - Нова година на всички и на форума като общност също! Тази тема е по-различна, все още не знам дали искам и мога да кажа каквото и да било по нея (и не знам в коя група се помества моята реакция), текстът на проф. Богданов е от своя страна също по-различен от онова, което сякаш очаквах, но все пак съм в известен смисъл и горда (не искам това да звучи надменно), че такъв текст има. И този текст, освен като личен, може (дори по-успешно) да се чете като теоретичен и действително има теоретичен потенциал да ни помогне да разбираме онова време и онзи ред, а и сегашното по-добре. Но за мен едно нещо остава проблемно и ще си позволя да задам този въпрос, струва ми се, че това не е обсъждано тук или в предната дискусия, ако е, се извинявам: и въпросът е защо този/ такъв текст не се появи преди 14 декември, независимо дали няколко седмици или няколко години по-рано? Мисля си, че това щеше да ни помогне по-добре да се справим с "ненашето", което ни достави информацията от 14 декември, в нашите представи за проф. Богданов и неговата роля, и посоченият теоретичен потенциал щеше да е по-ефективен. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3873 |
|
НП - 2011-01-13 11:50:40 |
|
|
Веси, защо трябва да виждаш нещата като в древногръцка трагедия? Как беше - А(гамемнон) уби В, У уби Z и така до любимата на Неш плюс безкрайност. Всъщност сме в съвременна лоша комедия, неучтива към зрителя и без вкус, която непрекъснато се повтаря, така, че вече никой не иска да я гледа.
Не ми се говори за комунизъм така. Какво разбираме под комунизъм? Томас Мор, Оуен, Маркс, Сталин, Мао Дзе Дун или Пол Пот... или Дън Сяо Пин, това, което са писали или това, което са правили или това, което са искали да стане?
Това са съвсем съвсем различни работи. Икономика, политика, идеология....резултати?
На Морис ще кажа, че в икономическата система на съветския и българския социалистически модел няма абсолютно никаква разлика. Има известна количествена разлика в регулацията и допускането на собствено (лично) производство в селското стопанство. В СССР не е допустимо (милицията унищожава всеки корен, засят в градините на хората, който е над разрешения брой!!!). В България Т.Ж. допуска "лично ползване" в значително-по-голям мащаб - декари на домакинство вкл. продажба на излишъците, защото ТКЗС-та издъхват на ниските държавни изкупни цени и задлъжняват постоянно, а сс цени са ниски, за да се стимулира индустрията и поддържа евтин живот на фаворизираната "работническа класа", и тъй като България трябвало да извърши ускорена "соц. индустриализация" по план. Светът не е виждал индустриални растежи като българските - 4 000% годишно. Само Монголия има по-високи и това трябва да ни говори много.
Тойнби има вярно определение за съветския модел, който е и българския модел. Всъщност националистически модел, такъв, какъвто на всички останали държави. Според Тойнби, именно превръщането на соц. съветски модел в един от всичките и загубата на неговата изключителност е способност да интегрира вещае разпадането му. Това е от някаква мега-историческа цивилизационна гледна точка. Но има детайли - в начина на растеж, в сроковете, в секторната политика - що се отнася до икономиката. Сигурно има и в другите области.
Също не ми се говори с персонализации. Т.Ж. беше измислил (той или някой друг) едни неща за "малката и голямата правда". Не е важно кой какъв е за нас, какви дефекти виждаме в него, какви вини му приписваме/оправдаваме. Важното е, както казва Клаузевиц, най-важното от всичко, и това е целта - да спечелим битката и удържим победата. Има един основен,трети пункт при Клаузевиц по този въпрос: освен на бойното поле, което за нас е науката и образователните ни услуги, а и в общественото мнение. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3872 |
|
nkioseva - 2011-01-13 11:08:21 |
|
|
Ето я и връзката към статията на Томас Шеф: http://www.soc.ucsb.edu/faculty/scheff/4.html |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3869 |
|
Борислав - 2011-01-13 06:27:17 |
|
|
Касторе, това, за което пишеш в първата част на последния си постинг (преди личната история), не е само комунистически атавизъм. Проблемът е много по-общ и много по-сериозен. Вероятно и на тебе, и на останалите участници във форума е известна статията на Томас Шеф "Академичните банди". За всеки случай пускам връзка към нея. Ще отбележа само, че Шеф пише за Щатите...
Ще отбележа, че взаимоотношенията А. Балабанов - А. Ничев - Б. Богданов - Н. Гочев е възможно да бъдат разглеждани в тази парадигма.
За съжаление, "академичните банди" съществуват и в НБУ (проф. Богданов ги нарича "приятелски кръгове") и самият аз се чувствам потърпевш от тяхното съществуване и дейност. Но съм възприел всичко това като част от академичната игра. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3868 |
|
Борислав - 2011-01-13 06:25:45 |
|
|
Компромисът: говоренето срещу мълчанието
Както Анета, Веси и други форумци, и аз ценя високо говоренето за компромисите в ония времена, подето от професор Богданов. Не виждам друго средство, което (ние конкретно) можем да използваме срещу безредния ред, насилието и престъпността, които премазваха като с „влак” (по Дмитрий) животите ни. Преди – както и да е, хайде да речем, че е минало. Обаче не е. Влакът продължава да ни смазва и днес, както поразказаха професор Богданов и Кастор. Позволено ни е да ходим в чужбина. Вероятно няма хора, които ходят в лагери (но пък ако има, ние ще знаем ли?). Другото от преди, обаче, си е налице.
Аз ще разкажа за моите два големи компромиса. Малко са, защото в личностна зрялост в онова време съм живяла в последните му осем-девет години, които са били по-хлабави. Всъщност, в онова време компромисът ми е само един. Вторият е в това време.
И тогавашният, и сегашният компромис направих, защото ми се отказваше нещо, което, от една страна, ми се полагаше, а от друга – беше жизнено важно за личността ми. Както е било и с много други хора. Това бе за мен най-смазващото в живеенето в "социалистическия реализъм".
Аз не произхождам от семейство-враг, нито от върхушката, а от онези средни семейства-нищо-особено, които бяха значително по-защитени от нечовешките издевателства, на които са били подложени други. Бях усетила още от пионерче, че комунистическите организации-институции са всесилни и основното им занимание е да изнасилват хората. След една година отряден-председател се отказах да ставам част от тях, и не се натисках никога вече за никакви обществени дела. Не са ме търсили от ДС, предполагам защото полагах специални усилия да не изпъквам, да не правя впечатление, за да не вземат да ме оценят и да ме привикат. Бях млада – ученичка и малко студентка – още не работех и не бях изправена пред необходимостта да защитавам и осигурявам сама живота си. Можех да се скрия в „младежка незрялост”, каквато всъщност изобщо нямах. А и бях толкова неговореща пред хора, че вероятно им е било ясно на вербовчиците, че не ставам за тази работа. Благодаря на Бога за стечението на всички тези обстоятелства, за интуицията си и способността си да унищожа всякакви желания за публична изява и похвала, които са ми спестили ужасиите, които други са живели непрестанно.
Имам едно съмнение, че може да са ми направили картонче без да знам. През 1988 г. моя приятелка ми се обади и ми каза, че има подарък за мен – имала два пропуска за великденската литургия в църквата в града, в който работеше. Покани ме да отида с нея, защото знаеше мечтата ми (ето на, имала съм мечти някога!) - да вляза в църква. Тогава това не беше възможно, освен ако не исках да ме изгонят от университета и да не мога никаква работа да работя. Сега, като се сещам за този случай, се замислих, че може „пропускът” да е станал „картонче”. Не съм проверявала.
Един компромис в онова време направих. Не се чувствам нито виновна, нито опетнена, защото нещото ми се полагаше. Но и тогава и сега, ми е гнусно. Гнусно не от мен, а от тях, от безредния им ред, с който престъпно изнасилваха всички, включително и мен.
Става дума за влизането ми в Софийския университет. Голямо и жизнено важно нещо, от което не можех да се откажа лесно, както лесно съм се отказвала от множество други неща (извънредно позитивната нагласа да съм щастлива с невероятно малко определено дължа на живота ми в социализма).
Дипломата ми беше 5.82 от английската езикова гимназия в Русе. Оценките ми на изпитите и по история, и по литература, бяха петици (не мога да зубря нито години, нито цитати, и винаги съм имала петици - харесвам си петиците, те са истински оценки). Много се зарадвах, като научих, че имам обичните петици, но ... в списъка с приетите в специалност „история” отсъствах. Аз друго не исках да уча, дори не помня дали бях добавила други желания (може и да съм написала още едно-две). Не можех да повярвам. Не знам как ми хрумна, да разгледам баловете и на приетите мъже. Поне 30 от 50-тината приети мъже имаха по-ниски балове от моя. Това се случваше по дискриминационното правило, че местата в специалностите се делят на „мъже” и „жени”, защото момчетата късно излизали от пуберитета, и не можели да влязат в университетите. Ами като узреят за университет, тогава да влизат - нямаше ограничения във възрастта за кандидатстване! Поне преди три години това правило още съществуваше в други университети. С един и същ бал моят племенник (биологичният) влезе в много търсената специалност, която желаеше, а неговата приятелка не влезе в никаква специалност в университета, в който и двамата кандидатстваха. В НБУ никога тази дискриминация никога не е съществувала, а имаме сред студентите колкото момичета, толкова и момчета.
Бях много бясна от върховната несправедливост, но се прибрах у дома и веднага тръгнах на работа в един магазин за електрически уреди, където бях разпределена, защото съм от онова поколение, пострадало от т. нар. УПК (Учебно-професионален комплекс). На всички ученици в елитни гимназии (с единствено изключение НГДЕК) им събраха и окастриха програмата за Х и ХІ клас в една година (за мен това беше окастрянето на английската и американската литература), за да ги изпратят в последната година в техникуми да учат някаква работническа професия. Аз бях избрала да усвоя професията продавачка, за да имам по-малко да уча и да се посветя на зубрене на годините и цитатите за изпитите в университета. Така се озовах в магазина за лампи и хладилници, а преди това съм имала стаж в супермаркет и в магазин за платове. От тази година носене на тежки топове платове, електрически уреди, пити с кашкавал и пр., сега си имам за спомен една торба болести.
След няколко дни получих телеграма, че съм приета в СУ. Огромна радост, която трая малко. Обади ми се моя приятелка, която беше кандидатствала философия с подобен бал и също не беше приета. Та тя ми разказа как сме станали приети и двете. По принцип винаги имало някакви бройки-места за различните окръзи. За тях се кандидатствало тайно и специално от децата на членове на окръжните и градските комитети на Партията, ДС, директорите на предприятия и други подобни. Всичките специални деца за бройките на моя град тази година имали двойки и местата останали незаети. Майка й, която имала дебели връзки във всесилните среди, предложила да запълнят тези бройки с неприетите деца с най-високи балове, сред които майка й знаела, че сме ние двете.
Стана ми много гнусно и първо мислех да се откажа. Но после се сетих за всичките онези момчета с по-нисък бал от мен, които бяха приети и се разярих. Разярих се, че ме огнусяват, като ми подхвърлят като подаяние нещо извънредно ценно, което ми се полага, и което първо ми отнемат с безредния си ред, а после ми го подхвърлят като огромно мазно петно, а сигурно ще искат да градя и аз безредния им ред, а дори и насилник сигурно ще поискат да ме направят. И въпреки това, накрая реших да направя компромиса и да се запиша. Успокоявах се, че поне не съм го направила аз, а майката на приятелката ми, без мое знание. Направих компромиса, защото осъзнавах, че една загубена година на тази възраст е страшно много; защото да учиш в университет, дори и социалистически, е нещо, което предопределя целия живот насетне. Не на последно място, защото се ужасявах, че трябва да прекарам още една година в зубрене на години, цитати и идеологически постановки. И аз си мислех, наивно, че все ще успея да се измъкна някак.
Имах огромен късмет - не ми се наложи да се опитвам, защото завърших през 1991 г., когато вече нямаха толкова инструменти, с които можеха да ме изнасилят да си платя жестоко, за това, което ми се полагаше по резултати от изпити.
Лошото на моите истории с компромиси е, че вторият компромис е от 2001 г. – след повече от десет години в демокрация. И той се отнасяше за жизнено важно нещо, поради което го направих. Той, обаче, е и малко смешен, поне като го гледам след десет години, затова ще го разкажа като купа с шоколад за горчивата тема.
В един момент от любовната история с моя съпруг-чужденец, той дойде да живее в София. Въобще не знаехме, че законите тогава са ограничавали престоя на чужденци до три месеца. Разбрахме го малко преди да изтече срока и изпаднахме в паника, защото не искахме да се разделяме. Нямаше никакъв друг начин да продължим да сме заедно, освен да сключим брак, а никой от нас не си мечтаеше за това. Пак дискриминация: защо всички българи да могат да си живеят без брак, а смесените двойки – да не могат! И двамата направихме този компромис, който си е доста голям в личен план, и тръгнахме да си събираме документите. Няма да разказвам всякаквите трудности по сдобиването с такива документи, когато чужденецът не може да напусне страната, защото ако мине границата, после не може да се върне, понеже си е изживял трите позволени месеца в китната ни родина. И ужаса, как може да ни накажат, ако нещата се забавят и неговото пребиваване стане нелегално след броени дни.
Сдобиваме се с документите, превеждаме ги и ги нося за легализиране в консулската служба. Огромна опашка. Докато я изчаквам, за да не ми е скучно, чета наред всички листи, закачени отвън. Стигам до някакъв закон/наредба, който постановява, че документите от чужбина трябва да имат не знам какви си печати (апостил) и започвам да припадам, но скоро стигам до друг документ – споразумение с Гърция, че за гръцки документи печатът не се иска. Успокоявам се и дочитам всички наредби. Идва ми редът и служителката започва да ми крещи, че не може да ми приеме документите, защото нямат апостил. Аз се позовавам на споразумението, цитирайки го по пореден номер на дъската отвън, на която е закачено в десния горен ъгъл, и казвам, че тя няма право да не ми ги приеме. А, променя казуса тя, всъщност така било, имало споразумение, но гърците искали апостили на нашите документи и затова ние българите трябвало да им го връщаме тъпкано, и да ги тормозим византийците гадни гърци, като им искаме апостили. Аз обърнах внимание, че тя тормози, при това незаконно, сто процентова българка по лична карта, език, кръв, ДНК, РНК, антропологически белези. Тя провеси долна челюст за малко, после, естествено се разяри още повече: така било, ама и така щяло да си остане, да си вдигам парцалите отпред вратата й (вратата на консулството) - предателки гръкоманки като мен нямали място не само в консулството, но и в китната ни родина.
Какво можех да направя в тази ситуация. Онова, което винаги се е правило в китната ни родина, което на мен ми предстоеше да направя за втори път в живота. Потърсих и, пак късмет, веднага намерих „дебели връзки” на „високо място”. След час свързочникът ми се обади и ми каза да си занеса пак документите при въпросната служителка, която щяла да ми ги приеме, но да не съм пропуснела да й занеса "подаръче от сърце” ... шоколадови бонбони и цветя. Това последното вече ми предизвика спазми. Не само, че ни изнасилват да сключваме брак, не само че ни изнасилват да престъпим безумния им закон, не само че ни изнасилват да използваме връзки за нещо, което ни се полага, ами не допускат да бъдем тройно изнасилени поне без крайни унижения.
Пак и пак жизнено важни неща, които ни се полагат по закон и по естествено човешко право, продължават да ни се отнемат, после да ни се подхвърлят като парцали, на цената на омърсяването ни. Е, това омърсяване беше и смешно с тези бонбонки и цветенца, но пак си беше гнусно отвсякъде - издевателство в целофани.
Пред съвсем реалната вероятност да ни разделят и да ни накажат като престъпили закон (без да броя обидите, защото животът в социализма ме научи как да правя така, че да не може почти никой да ме обиди), купих бонбонките и цветенцата, след което си получих заверените документи на секундата (другите чакат дни, ако им ги приемат).
Макар и смешно-сладникав компромис – шоколадово-целофанен, с цветенца, а накрая даже и сватба, на мен не ми се вижда по-малко гнусен от първия, защото стана уж в "това" време, във времето на „демокрацията” (или на преход към демокрация - все едно).
Затова и аз смятам, че е много важно да се говори и пише не само за миналото, но и за настоящето, защото наистина миналото е в настоящето почти цяло-целеничко, нищо, че някои казват, че не са го били виждали (вероятно или си затварят очите, или някой друг им урежда живота). И като го изнесем на слънце, както се изрази Анета, може да се поотървем от него. Поне можем да започнем, от себе си може да го извадим. Не заради друго, не че ще можем ей така на за нула време да го изкореним изобщо, но заради истината. За да не може някой да заблуждава някого, че сме заживели в светлата демокрация, и че вече сме свободни хора, можещи да си позволят да живеят достоен живот.
Имам, разбира се и много други потресаващи истории с неопетняващи компромиси от онова време, но ще стане прекалено дълго. Ще спомена една от най-кошмарните – танцуването на народни хора на утринната „ведрина” в английската гимназия в Русе, в дните, в които имаше гъста хлорна мъгла до нивото на третите етажи на сградите (случваше се, средно, веднъж седмично). В такива дни не играехме обичайната гимнастика, защото не можеше да се види какви упражнения ни показват. От друга страна, ведрината не можеше да се отмени, защото не можеше да се каже или покаже, че това не е мъгла, а бойно отровно вещество, хвърляно по нас от братската съседна страна. Дори разхождането с кърпичка пред носа можеше да донесе опасни последствия, защото показваше публично, че това не е точно мъгла. Затова тропкахме весело хлоризирани хорца за освежаване преди началото на учебните часове. Пак направих компромис, този път неопетняващ - мога да се гордея с него. Компромисът беше със здравето ми - останах да уча там до края. Да уча там беше огромното ми желание. Много добре осъзнавах какво означава тогава да си допуснат без нужния произход да учиш в езикова гимназия (по новогодишното пожелание на Весиния дядо). От този компромис си имам друга торба с болести. Това е сполетяло стотици, може би хиляди тогавашни жители на Русе, които дори не са имали възможност да се махнат от града, като мен. Може да се каже, че и в тази история пак съм била голяма късметлийка.
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3867 |
|
Росица Гичева - 2011-01-13 05:16:49 |
|
|
Последните коментари на Георги ме накараха да се замисля как едно поколение се разминава с друго по идеологически причини, толкова дълбоки причини, колкото могат да бъдат те в през изтеклия 20 век и началото на следващия. И разбирам, че тези причини не са останали само такива, а са довели и да формирането на мирогледи, където всеки следва различна от тези на другия нравствени и етически система. Понякога е много вярна поговорката “покажи ми кой е неприятелят ти, за ти кажа какъв си“, но в комунистическата система неприятелят е неприятел най-вече подмолно, дори и когато е обявен като открит неприятел. Трябва да е било нещо като една наистина студено-гореща-скрито-открита война, която се развихря. Но съзнавам, че това не е било правило за всички – някои са живяли сякаш в периферия на нея. И разбира се в тази война кой може да заложи на това, че един ден ще се отвори Брандебурската врата и в България ще падне комунизмът, просто като ефект на скачени съдове, но не защото някой отвътре го е бутнал.
Бях чела, че проф. Богданов не само е превел “Към себе си“ на Марк Аврелий, но това е книга, с която е създал една много дълбока връзка.
Марк Аврелий като представител на стоическата школа
Комунизъм – стоицизъм - проф. Богданов
Логика, етика, природа - нашата човешка природа
Сигурно не сме никак малко тези, които сме чели “Към себе си“ през втората половина на 80-те години. Аз четях тази книга гледаща света през историята, която избрах да уча за да избягам от това тука-сега и да се скрия в мъдростта, която по-скоро чувставах, отколкото занех как точно идва от далените времена, империи, култури, хора и други светове. Четях Марк Аврелий с този ентусиазъм, с който нашите студенти днес надничат към света, но искат да знаят за този свят чрез неготови модели. Искат да добият познанието сами. Сами, но в разговор с някой, който знае какво значи да говориш със себе си с разбиране. Спомням си тази книга там в онези години до мене. (За Борислав – книгите на нашето нощно шкафче, без които не можем).
|
Тема № - 35 |
Коментар № - 3866 |
|
Анета де ла Мар - 2011-01-13 02:05:06 |
|
|
Георги, лека нощ! Нищо не знам, не чета български текстове, с изключение на професор Богданов и на тези във форума. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3865 |
|
vesselina vassileva - 2011-01-12 23:52:52 |
|
|
Има много общо, напротив. Човекът, който водеше блогът и за когото като професионалист в областта, в която работи, а и като мой преподавател ценя, беше прекият приемник на професор Богданов в СУ. Нормалната ситуация е когато професорът е на години да се пенсионира, неговият асистент, тогава вече доцент, да го наследи, продължавайки работата му, както и да го почете. Знаеш, Веселина, как безобразно го почете.
В интерес на истината, Кастор, проблемът с моя приятел, който споделих, не е в НБУ, където по-скоро се опитваме да наредим нещата, а в Търновския университет, където неговият бивш ръководил преподаваше, преди да си замине със скандал. |
Тема № - 35 |
Коментар № - 3864 |
|
ГГ - 2011-01-12 23:48:00 |
|
|
|
|