|
ФОРУМ -
АРХИВ
![](line_500.jpg) |
ЛЮБОВ И РАЗКАЗ |
Към участниците във форума и за новите теми |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/4_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
22 февруари 2009
Благодаря сърдечно на всички участвали в разговора, но особено на тези, които са коментирали по-пряко поетичната книга на Миглена Николчина и моя отзив за нея. Така или иначе в споделените впечатления и бележките на участниците добре се е попълнило онова, което не е казано в моя отзив, и ясно са се очертали възможните теми за разговор, а и сдържаният, умен и диалогичен характер на форума.
Което ме задължава да се извиня, че се забавих със следващите текстове. Вече съм ги подготвил и мога да обещая, че в началото на всяка нова седмица за в бъдеще форумът ще предлага нов текст за обсъждане. Като казвам «нов текст», имам предвид и мои, но и чужди текстове, на други хора. Между възможните други на първо място посочвам Миглена Николчина, която скоро ще помоля да представи един отличен свой текст за Сафо. Та форумът ще бъде тематичен - в едрия план литература - старогръцка литература и в по-конкретния план на темата за любовта.
На никого не бива да се пречи да говори пряко за любовта. Аз обаче въвеждам особена гледна точка, като свързвам идеите за литература и любов. Те са свързани и във вече представения отзив. Както ще се разбере от следващия текст, увод към моя бъдеща книга, мен ме занимава не самата любов, а говоренето за любовта. Не защото вече не изпитвам любов, а защото разбирам, че и любовта, и много други неща, които преживяваме, са непременно ословесени. Какво имам предвид, като казвам ословесени. Това че са означени като някакви, независимо дали предикатът, с който се означават, е кратък като абстрактната идея за нещо, или е дълъг, сложен и изтънчен. Което с още по-голяма сила важи за означаването на любовта в полето на литературата.
Оттук и заглавието на моята бъдеща книга «Любов и разказ в старогръцката литература». То, разбира се, е неточно и би трябвало да бъде «Любов и дискурс в старогръцката литература». Защо предпочитам «разказ»? Поради чепатия термин «дискурс», чиито значения уточнявам в работата, но и поради особената пригодност на идеята за разказ в случая. В литературата словесното нещо любов се изказва в какви ли не дискурси, разказът обаче е с особено предимство между тях. Така е и извън литературата – любовта е какво ли не, но, разбира се, най-вече е протичане на събития, в чийто ход става показателна промяна.
Кои са външните основания да се заема с тази книга. На първо място е желанието да споделя опита от ръководен от мен магистърски курс по темата в Софийския университет. На второ място е желанието в края на кариерата си на преподавател по старогръцка литература да представя своя предмет по по-добър теоретичен начин. Добавят се и две светски основания. Горе-долу осемдесет години след книгата на Александър Балабанов (първият професор по старогръцка литература у нас), озаглавена «Любов и поезия», имам амбиция да повторя, да разширя и да задълбоча неговата разработка. И второто светско основание. Възпитан и изграден интелектуално в епохата на структурализма, искам да повторя коригиращо «Фрагменти на любовния дискурс» на Ролан Барт. Коригиращо защото не съм настроен така скептично като него в годините, когато публикува този знаменит текст (между другото също подготвен в семинар).
За разлика от вдъхновения кротък мек прочит на Барт аз чета своите текстове с един вид методически скепсис, като се опитвам да различа това, което се твърди в тях, от онова, което нанася върху текстовото им значение моето разбиране на читател и тълкувател. Решителното различаване, разбира се, е невъзможно. Но, така или иначе, четенето и разбирането на един литературен текст е толкова неравно и криволичещо, колкото неравен и криволичещ е и смисловият ход на самия текст. Което и смятам, че е редно да показва един добър литературен анализ. Този възглед за литературния текст и неговото разбиране дължа на определени влияния. Дължа го на феноменологията, херменевтиката и прагматическата семиотика на Пърс.
Много повече съм задължен обаче на подхода към смисъла и разбирането не във философията, а в диалогичната херменевтика на Платон. Именно поради това ми се струват по-успешни вече готовите анализи на Платоновоте диалози «Пир» и «Федър» от моята бъдеща книга и затова тях най-напред ще споделя с участниците в този форум. Разделям този текст на три порции – първата порция е въведението към бъдещата книга «Любов и разказ» и уводната част за диалога, втората е анализът на «Пир» и третата - анализът на «Федър».
Мнозина ще се разочароват от сухотата на моето говорене по темата за любовта и ще изоставят форума. Естествено ще се появят нови участници. Надявам се обаче, че една част от тези, които се разочароват, ще се поблазнят от идеята за ословесеността и ще останат. И като останат, ще направят ценни уточнения, които на мен няма как да ми дойдат наум. Това е и очакваното благо от този форум – да накарам други да кажат това, което аз не мога да кажа.
Но мечтая и за друго – да се образува вълна от текстове по комплексната тема литература-старогръцка литература-любов, някои от които да влязат и в това титулно място. Мечтая още форумът да прерасне в нова версия на семинара «Науката - разбирана и правена». Мога да продължа тази мечта, да премина към университета, да прехвърля и границите му.
Затова по-добре да спра и да кажа просто «На добър час»!
ЛЮБОВ И РАЗКАЗ
За целите и задачите на тази книга
Задачата на тази книга е да покаже в поредица от анализи как се достига до оформено съдържание и значение в един литературен текст. Наедро казано, това става с един вид смислово пресичане - на извънлитературните значения на определени ситуации и идеи с допълнителното значение, което те получават от литературния дискурс. Така, като го изпълват със съдържание и същевременно се доозначават в него, извънлитературните ситуации и идеи се свързват с дискурсните форми в особената смислова фигурация на литературния текст. Такава е грубата формула за създаването на един литературен текст, както подобна в обърнат ред е и формулата за неговото разбиране.
Oтношението между ситуации и идеи, дискурси и текстове в тази формула е опростено. Първото опростяване е по темата дискурси. Литературата наистина е система или, по-точно казано, насочен към система набор от дискурси. Дискурси са големите жанрови дискурси, също и участващите в различни жанрови дискурси дискурси от друг разред като повествование, разказ и описание. Списъкът е дълъг и крайно неуточнен. В тази работа аз въвеждам необходимо според мен деление от два класа дискурси на т.нар. репрезентиране и т.нар. рефлектиране. Правя го, защото смятам, че всички литературни текстове се организират като ред и отношение на форми за репрезентиране на нещо и форми за рефлектиране по неговия смисъл. Разбира се, литературните репрезентирания са и косвено рефлектиране и на свой ред литературните рефлектирания непременно съдържат някаква доза репрезентиране.
Това не е трудно да се изкаже по принцип. Проблемът е в тезата, че дискурсите не са празни форми, а носители на минимален смисъл, който доозначава външните ситуации и идеи, попадащи в литературния текст. Понеже текстът е сложно образувание от дискурси от различен разред, това смислово доозначаване е многостепенно и неравно и трудно се представя по аналитичен линеен начин. Тази многосмислова неравност е «светая светих» на литературния текст. Докато идеалът на научните аналитични текстове е линейната смислова равност. Да, но тази равност е само идеал и всъщност научните текстове са също смислово неравни. Това се отнася и за литературните анализи, които познавам, и за моите анализи в тази книга – те са неравни текстове, в които линейните аналитични изкази се комбинират с по-усложнени смислово реторични формули.
Второто опростяване във формулата за отношението между ситуации и идеи, дискурси и текстове става по темата ситуации и идеи. Особено що се отнася до ситуациите, моята формула внушава, че те идват от самия живот. Да, но в човешката среда всичко е означено и дискурсно белязано. Също като литературата и извънлитературната среда е набор от дискурси. Ситуациите и идеите, или по-кратко казано, темите, които получават допълнително осмисляне от дискурсите в границите на една литература, са означени дискурсно и извън литературата.
Големият въпрос е какво представлява неозначеното, преди да се означи? На основата на това питане се оформя и по-конкретният въпрос има ли такова нещо любов, което е самата любов? Несъмнено има, но то е закрито за принципно словесния човек. Независимо от това той го търси. Най-напред в самата реалност. Понеже човешката реалност е словесна, любовта естествено се оказва това, което е максимално безсловесно в нея. Всички знаем кое е то. Не всички обаче сме наясно защо то толкова занимава съзнанието ни. Причините са много, но при словесния човек има и още една – защото е максимално несловесно и неозначено. Да, но максимално не означава никак. Затова и любовният акт или сексът, за които намекнах, лесно губят референтната си стойност и тръгналите по тази линия на разбиране започват да търсят любовта в нещо друго неозначено. И го намират. Например в насилието – над себе си или над любимия човек.
Но, така или иначе, това търсене е неуспешно. Защото поради принципната си дълбинна ословесеност човекът не може да постигне нищо по пределен иманентен начин като самото него. Той постига разбиращо и осмислящо, а това означава, че за да постигне, трансцендира към друго. Което се отнася и за любовта. И тя, за да бъде постигната разбиращо, трябва да се отнесе към предикат, а това няма как да не я преобразува в друго. Разбиращото постигане е свързване в структура от неща и отношения. Или казано по друг начин, човекът има свят, като хем го има, хем постоянно го доправя и прави наново. Що се отнася до намирането на самата любов, тази насоченост към правене на свят, естествено му пречи да постигне чисто и необъркващо самата любов.
Да, но има изходи от тази трудност и те са дадени в самата реч. Първият изход е тавтологията. Любовта е любов и толкова, тя е нещо определено, което съществува. Може да се изпитва, показва, но не и да се обсъжда. Вторият изход е минималното изясняване, което спира при първия попаднал предикат и опредметява него. Третият изход е най-добрият и най-неосъзнато ползваният. Той ни се предоставя от човешката смислова среда, която винаги разполага с различни системи за означаване. Нещото любов се постига компромисно с преозначаване. Означавал съм го по един начин, преситил съм се и преминавам към друг. Предишното заприличва на празно говорене, новото ме събужда и радва. Затова и твърдя, че второто е вярно, че съвпада със самата реалност. Е, не за дълго.
Такива сме, постоянно преозначаваме. Бягаме от любовта в текста в името на любовта, после бягаме от текста в любовта отново в името на любовта. Така или иначе, нашата реалност винаги е текст, независимо от увереността, че това е чиста реалност. Що се отнася до любовта, разбира се, никое твърдение за нея не е чиста реалност. Поради две причини, които не са лесни за осъзнаване. Първо поради това, че бидейки човешки словесни същества, които постоянно се свързват помежду си по много преки и косвени начини, ние нямаме чисто своя реалност, в която да не е намесен коефициентът на обща реалност. И второ защото и общата, и своята реалност, и тяхната свързаност не са само нещо дадено, а постоянно стават и се създават в някакво отношение, за да се приложат. Така че непостигането и изплъзването на любовта е един от многото изрази на това постоянно ставане и правене с оглед на някакво прилагане.
В случая и за любовта, и за литературата говоря по този модел за човешка реалност. От който модел е насочен и моят възглед, че доброто разбиране на литературата предполага да се разбира преходът от извънлитературното към литературното означаване и обратно. Затова и разбирането на литературата като система от дискурси налага те да се разглеждат освен сами по себе си и в отношение помежду си, също и в отношение с едни или други нелитературни дискурси. За съжаление това не се прави. В теорията не е разработена такава методика, а и не е лесно да се изработи добра класификация на литературните и нелитературните дискурси. Да не говорим, че що се отнася до старогръцката литература, не се разполага и с достатъчно сведения за второто.
Разполагаме обаче с модел за смисловата обмяна между нелитературата и литературата. Имам предвид вътрешния дискурсов разнобой, който е налице във всяка литература. Ето как е проявен той в мрежата на жанровете на ранната старогръцка литература. Най-напред епосът, тази първоначална поетическа литература, развива противопоставянето между висок героически епос и по-прозаически дидактичен. Същото прави и по-късно оформилата се архаическа лирика, като от една страна се дели на по-поетична и по-малко поетична и от друга страна като цяло се противопоставя смислово и светово и на епоса. Големият бум на нелитературността в старогръцката литературата е появата на прозата, която се противопоставя и на епоса, и на високо литературната атическа трагедия. Която пък се понижава прозаически от по-прозаичната стара атическа комедия. Отгърнем ли на свой ред комедиите на Аристофан, няма как да не забележим подобното редуване на по-литературно поетическо и по-нелитературно прозаическо изразяване в тях.
Така е, и отделните литературни текстове, и литературите като цяло копират модулната човешка среда и развиват в себе си поставящи ги под въпрос нелитературни зони. Проблемът е, че тази дискурсна модулност е несигурен инструмент за разбиране, защото анализиращият текстовете на една литература няма как да не бъде и редови читател. Така и аз, като анализирам текстове на старогръцката литература, неизбежно смесвам предполагания извънлитературен контекст на тази литература със съвременния извънлитературен контекст, от който завися. Разбирането е винаги аисторично.
То е такова и в случаите на следване на историческа схема. Което се разбира от характерните за него две грешки. Ще дам пример със старогръцката литература. Първата грешка е, че нейният контекст се смята за приключил. Да, но той не е приключил, голям брой негови положения са живи в съвременната европейска среда. Тези живи положения са в отношение с приключилите. Оттук и по-доброто разбиране, че контекстът на старогръцката литература е приключило-неприлючила неидентична на себе си цялост. И втората грешка в два варианта – този приключил контекст или се идеализира, или напротив се смята, че е абсолютно неприключил, че не се различава от нашия съвременен контекст, че е теоретична измислица и всъщност не съществува.
Дали може да се постъпи по по-добър начин? Донякъде. Като се осъзнаят във възможната степен компонентите на това универсализиращо смесване и се предположи каква е разликата между тогавашното осмисляне, за което има белег в достигналите до нас текстове, и наслагващото се върху него наше сегашно разбиране. Каквато е и задачата на херменевтическия прочит по темата за любовта в старогръцката литература в тази книга.
И една заключителна бележка. Доброто съвременно разглеждане на една литература, което тълкува нейните текстове в контекста на извънлитературната среда, би трябвало да наблюдава литературното осмисляне на много ситуации и идеи едновременно. Това обаче е непосилна задача, особено при неразработена и неуговорена методика. Оттук и работното изоставяне на многото други теми, с които се занимава старогръцката литература, и насочването на вниманието към по-лесното за представяне литературно означаване на темата за любовта. Разбира се, има теми, които са по-представителни за старогръцката литература. Такава свръхпредставителна тема е благополучието. Без да е централна и толкова честа, темата за любовта има две предимства – държи литературата отворена към нелитературната среда и бързо става предмет на разбиране поради универсалния опит, който върви заедно с нея.
ИДЕОЛОГИЯТА НА ЛЮБОВТА В ДИАЛОЗИТЕ «ПИР» И «ФЕДЪР» НА ПЛАТОН 1. Диалогът като форма и смислова среда
Както при всеки друг жанр, така и при диалога има разногласие, кои са белезите, които го определят. Колкото по-голям е историческият обхват на текстовете, по които се правят заключения, толкова по-малко на брой са тези белези. Историята на диалога започва с достигналите до нас сократически диалози на Платон и Ксенофонт, преминава през диалога на философите перипатетици, за чиито особености по-пряко свидетелстват диалозите на Цицерон и Сенека, и влиза в дългата история на много запазени диалози в християнската и съвременната европейска литература. Общите белези, които се регистрират в този обхват, имат формален характер и бележат дискурса на жанра по-скоро като рамка отколкото като пазена в традицията трайна форма за особено осмисляне.
Формалният белег на диалога, прякото разменяне на реплики между разговарящи, и съответно смисловият белег, че разговарящите разглеждат определена тема по диалогичен критически начин, не са достатъчна опора за очертаване на трайните белези на жанра. Защото формалният белег може да се разбира по друг начин и съответно смисловият може да се формулира по-широко, какъвто е случаят с т.нар диалогичност в теорията на Михаил Бахтин. Оттук и парадоксът, че смисловият белег е проявен в текстове, които формално не са диалози, и обратно че текстове, които са формално диалози, не са изпълнени по смислово диалогичен начин.
Това разминаване е налице в Платоновите диалози, които показват много случаи на косвено отношение между формалното обменяне на реплики и диалогичността по същество. Обмяната на реплики може да е пряко представена, може да се преразказва, може да бъде с фиктивен персонаж, може да бъде вътрешна реч на някой със себе си. Същевременно диалогичността може да се проявява като смяна на тон, настроение и дискурси, като пораждане на друго ниво на смисъл. На тази основа на различно проявена диалогичност диалогът влиза в отношение с други малки антични жанрове – с т.нар. симпозиум, с киническо-сократическата диатриба диалог с фиктивен опонент, проявен в прочутия Soliloquium на Свети Августин, и със сатирата пародия, повлияла сатирико-пародийните диалози на Лукиан.
Общото се отнася за всички литературни жанрове - отношението между формата и трайната смисловост, определящо един жанр, е по принцип косвено и нестабилно, поради което става и мотор за развитието на жанра съответно за пораждане на нови жанрове. Нестабилното отношение на форма и смисловост може да се представи наедро като двуфазов процес. От една страна, е фазата на проникването на формата в специфичната смисловост и на преоформянето на формата поради това проникване. От друга страна, е фазата на раздалечаване на формата от смисловостта, проявено като формализиране на формата и като опит съдържанието да стане независимо от нея. Сократическите диалози на Платон и Ксенофонт и научните перипатетически диалози са пример за такива две фази в античната история на диалога - първата на приблизеност на форма и смисловост и втората на тяхното раздалечаване.
Въпросът е, че същото колебание между приблизеност и раздалечаване на форма и смисловост откриваме между диалозите на Платон и Ксенофонт, но и вътре в Платоновите диалози. От една страна, е «Пир», в който диалогичната форма и диалогичната смисловост са приближени и свързани, от друга страна, е «Тимей», в който диалогичната форма и представеното трактатно съдържание са раздалечени и като че ли независими едно от друго. Но, така или иначе, и в двата случая става дума за променливо отношение между форма и типова смисловост. Именно то най-вече налага едни или други особени решения в текстовете на конкретните диалози. Така че зависи дали гледната точка на наблюдение е жанрът или конкретният диалог. Несъмнено много по-определено текстово изразено е отношението на форма и смисловост в конкретния диалог.
Това отношение, разбира се, е зададено и в плана на жанра. Въпросът e колко широк е този план и дали става дума за диалога изобщо, за античния диалог, или по-тясно за сократическия диалог. Зададеното е по-сигурно, когато се разглеждат текстове, между които има реални отношения на заемки, подражания и алюзии. Именно такъв е случаят със създадените в нишата на т.нар. сократически диалог, диалози на Платон и Ксенофонт. Можем да говорим по-уверено за нормативното отношение на форма и смисловост в тази жанрова ниша. Което не отменя естественото разминаване между зададената от жанра норма и нейното реализиране в конкретните диалози. Още повече че освен обективна потенция за структура т.нар. жанрова норма е и построена от нас парадигма за разбиране.
Формалните и смисловите белези на сократическия диалог
Сократическият диалог и свързаният с него сократически симпозиум се създават от ученици на Сократ по примера на вече съществуващи в атинския 5-и век пр.Хр. диалози. Разполагаме с по-сигурни сведения за анонимни малки диалози за седемте мъдреци и за анекдотични диалози между прочути мъже, автор на които е бил Ион от Хиос. От диалозите на Платон и по-специално от «Евтидем» разбираме, че преподаващите в Атина във втората половина на 5-и в.пр.Хр. софисти култивират т.нар. еристически диалог, от който имало и писани образци. Еристическият диалог, както и софистическата устна и писана лекция, разпространявана като книга, са двата негативни образеца, които вероятно стумулират пораждането на Платоновия, а може би и на сократическия диалог.
Историята на сократическия диалог е невъзстановима. Не може да се прецени и сведението от Аристотел, че негов създател бил Алексамен от Теос. До нас са достигнали незначителни фрагменти от диалози на Сократовите ученици Есхин, Евклид, Федон и Антистен. В голямата биография на Платон в третата книга на «Животът на философите» от Диоген Лаерций има сведения за положителните образци, послужили на Платон при създаването на диалога – диалозите в атическата комедия и прозаическия мим на сицилийския комедиограф Софрон. За нуждата на нашето типово описание на сократическия диалог обаче е без значение кой е бил неговият създател, както и какви образци е ползвал. Така или иначе не малкият брой достигнали до нас диалози на Платон и Ксенофонт и особено разнообразната постройка на Платоновите диалози добре удостоверяват отношението на форма и смисловост, което смятаме за определящо за общата структура на т.нар сократически диалог.
Названието сократически насочва към персонажа на Сократ, водещо лице в повечето сократически диалози. Оставяме настрана въпроса за евентуалната разлика между действителния Сократ и неговата фигура в диалозите. Приликите между Платоновия и Ксенофонтовия Сократ са добър указател за чертите на реалния Сократ. По-съществено за типа на жанра обаче, е, че водещ, неводещ и дори отсъстващ в някои от достигналите до нас диалози на Платон и Ксенофонт, образът на водещия същинския разговор сочи съществено за жанра положение - сократическата диалогична ситуация е между неравни, между знаещ философ диалектик, който води разговор с незнаещи събеседници, наклонни да знаят, но недостигащи до пълно знание. Знаенето един вид се отлага и предстои – при Ксенофонт, защото засягането на един въпрос не изчерпва други въпроси, а при Платон, защото, каквото е тълкуването на авторитетна школа в съвременното платонознание, пълното знание не е постижимо в рамките на писания диалог.
Въпросът е дали структурата на сократическия диалог трябва да се търси в в т.нар същински диалог, занимаващ се с определена тема, или по-широко в отношението между рефлектирането в него и репрезентирането на пораждаща се и протичаща ситуация на разговор. Това репрезентиране липсва в някои от достигналите до нас диалози на Платон и Ксенофонт. Показателно е, че в тях отслабва и самата диалогичност и че иначе диалогичното по форма рефлектиране по определена тема в този случай протича по-едномерно рефлективно. Което негативно указва, че съществено за сократическия диалог е влизането в отношение на двете страни - на аналитичното разглеждане и на репрезентирането на диалогична ситуация. Те са зависими една от друга, щом като наличието на репрезентиране усилва диалогичността, а липсата я намалява.
Какво представлява това репрезентиране на пораждаща се диалогическа ситуация в сократическия диалог? То има външна страна на възникващо любопитство да се научи нещо конкретно от някого. Тази ситуация може да се представя като случайна среща и въвеждащ разговор, може да се преразказва или да не се описва как се е достига до нея. Външното на тази ситуация на среща отвежда до представяне на другото по-основно, на събирането на разговарящи, които влизат в дискусия по определена тема. В текстовата рамка, която води до тази дискусия или извежда от нея, има диалози и описания. Те са налице и в развиващите се паузи. Малките диалози в увода, в паузите и епилога, са с равностойни реплики и се различават от неравностойно организирания същински разговор.
Та вече поставеният въпрос е дали т.нар. репрезентиране в уводно-паузно-епилогичната част на сократическия диалог е неутрален текст рамка, или има смислово отношение към рефлектирането в същинския разговор в диалога. Моят отговор е, че има такова отношение. В тази рамка се репрезентира ситуация на частно общуване, което става на особени частни места и в особено частно време, които способстват да се развият и темите, и личностно насоченото поведение на участващите в същинския диалог. Независимо дали се представя реално случило се частно общуване, или то е измислено, във външната конкретност на тази репрезентация се конструира профилът на повтаряща се ситуация на събиране в неформална група на свободни образовани мъже, които изпадат във въздигащо над всекидневността свободно време (schole) за обсъждане на едно или друго по-общо в отношение към също обсъждани жизнени ценности и идеали.
Това събиране в неформална група на свободни образовани мъже за изпълване с достойно съдържание на времето на общо schole не е без връзка с темите на протичащия в това време разговор. (Което е парадоксално подчертано от изместването на значението «свободно време» към значението «научно занимание и изследване» в по-късната употреба на старогръцката дума schole.) Изпадането в ситуацията на питане и обсъждането на повдигнатите въпроси са в отношение едно към друго, или казано по друг начин, оформянето на свободно време за питане по по-общото подкрепя и преминава в разговарянето за това по-общо. Това изглежда определя жанровата структура на сократическия диалог. Що се отнася до конкретните диалози, както казах в друга връзка, в тях тези две страни могат да са раздалечени, да си влияят слабо една на друга или изобщо да не си влияят, но могат и да са приближени и произведеният в едната смисъл да преминава в смисъла, произвеждан от другата.
Така че независимо от недоверието, което Платон е изпитвал към писаното слово и ясната теза, че то е незавършено и се нуждае от устната помощ на своя автор, Платоновите писани диалози са все пак завършени текстове със свой особен смислов потенциал. Принос за компромисното им завършване и за реализирането на този потенциал в един вид особено значение има доближаването на двете коментирани страни - на т.нар. репрезентиране на среща за общо прекарване на свободно време и на разгръщащото се в това време рефлектиране в хода на същинския разговор. Свързването на едното с другото придава различен характер на предполаганата устна философия на Платон. В текстовете на написаните диалози пълната устна философия за малцина знаещи се превръща в диалогично философстване, приближено до нефилософското живеене. Тази приблизеност на диалогична философия и живот, при всичките видими разлики между Платоновите и Ксенофонтовите диалози, изглежда е смисловото общо, което ги свързва в жанровата ниша на сократическия диалог. ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Много хубаво стихотворение, индианецо Дъга преди дъжд!:-))) Особено ми допада това -
Святкат думи-оръжия.
И, май - има ранени?!
Добре си свързал двете теми - за любовта и за войната, в които всичко е позволено. Благодаря ти, че при Платоновите коне си включил и моя важен зелен кон:-))) |
Тема № - 4 |
Коментар № - 89 |
|
vesselina vassileva - 2009-03-04 22:17:55 |
|
|
По повод псевдонимните постинги:
Намирам за странно в такъв форум да се крием зад псевдоними и прозвища. Интернет комфортът наистина се осигурява от анонимността, но форумът в сайта на проф. Богданов не е обикновен интернет форум, в който можем да псуваме, ругаем когото и когато намерим за добре, прикрити зад анонимността си. Не че тук се псува - слава богу! Затова предлагам редовно пишещите в този форум да се обозначават с истинските си имена. Например би ми се искало последният постинг на "Крадла" да бъде подписан с нейното/неговото истинско име. Защото иначе участваме в театър, в който половината актьори са с маски, а останалите - не. Едни знаят за какво всъщност става дума; други - не. Получава се някаква съмнителна еклектика, оставяща впечатлението, че се играе с белязани карти. Мисля си също, че в рационалния спор (спора с аргументи) анонимността е противопоказна. Разбира се, само проф. Богданов може да определи правилата за участие в своя форум, но ми се струва, че предложението ми не е лишено от основания.
|
Тема № - 4 |
Коментар № - 88 |
|
Борислав Георгиев - 2009-03-04 21:35:04 |
|
|
Ще си позволя една, да речем, "вулгарно социологическа" бележка.
Случайно или не, но в новия текст, който прочетох темата "любовта" като че ли отстъпи на по-заден план. Структурно и функционално се очерта новият акцент - този върху властта. Именно властните интенции се разкриват чрез различни диалогически конструкции. Но по този начин отново се поставя въпросът за неизразимото, необозначимото в любовта. Тук е и връзката - това е власт. Властните отношения на господство и подчинение имат най-ярко въплощение именно в без-образните, скритите в любовта мотиви. Диалогът не ги онагледява, не ги откроява, но прави тяхната неизразимост приемлива, ЛЕГИТИМНА. Подчинява. |
Тема № - 4 |
Коментар № - 87 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-03-04 20:44:22 |
|
|
Набързо и съвсем грубо, без теория и разбираемо за всички, ще коментирам коментара на проф. Богданов:
1. "Крадла, умна и силна жена" – началото винаги е опасно място. Коментарът започва с класическо обръщение “Крадла,” така, че да си помисля, че е адресиран към мен. Всъщност моето име е начало на изречение и затова започва с главна буква. Изречението не е обърнато към мен, не е лично (но иска и аз да го чуя), обърнато е към хората във форума и предполага: “хем краде, хем е умна, хем няма лесно да падне от коня си, така че - хайде като я изчеткам, да изкажа и позицията си”. Това е изречение, което конституира бъдещето.
2. "е характеризирала точно коментара ми – като изключващ коментари" –изречение, което разкрива едно поведение (това на проф. Б. Б.) и заблуждава за друго (моето). Същността на това изречение има за цел да избутва встрани това, което аз съм казала на хората във форума, а именно, че ще срещнем тук “следи и от неговото сърце” и това, че “разказът винаги има интерпретативен маршрут”. Може в началото да съм споменала, че смисълът на всичките думи остава независим от всякаква интерпретация, но това се отменя от следващите знаци, по начин, по който важат знаците за движение по пътищата.
3. "Мислех си, че мога да споделя това, което вече съм внушил на себе си" – изречение на съмнението - нотка на разочарование или ново решение има в това "мислех си", същевременно обаче има и нещо от “сърцето”: "мислех си, тази вечер", "мислех си, че те обичам", "мислех си, че мога да те забравя", “мислех си, че ще ми напишеш писмо”. Лично е, иначе можеше да се каже “преди мислех, че…”. “Мислех си” създава образ, особено с това “си”. Следва ротация - "че мога да споделя това, което вече съм внушил на себе си" - излизане навън - от себе си при другите, излизане от мислите към говоренето. Сигурното тук е, че щом човек иска да сподели, значи ще говори. Несигурно е обаче това "вече съм внушил на себе си", лесно се подрежда в парадигмата на "да, внушил съм си, но то не е много сигурно", "внушил съм си, че любовта не съществува", "внушил съм си, че няма да мога да направя нещо" - "внушил съм си" - има отрицателна натовареност. Неувереност в това, което си внушил на себе си (има някаква скрита причина за тази неувереност).
4. "че човек става по-благополучен, когато поеме повече свят и изгради от него по-сложен светови модел, който на свой ред изнесе и вплете в своя външен малък свят на общуване, чувстване, правене и разбиране" – изречение на правенето – съдържа три форми на свят: големия свят, от който черпим мироглед, чувства, култура и пр.; собствения/вътрешния свят, в който големият свят се конституира спрямо отделния “себе си”; собствения/външен свят, който, от една страна, е големият свят, но в него включваш, само хората и ситуациите на собственото си аз, от друга страна, този свят трябва да поеме световия модел, който си направил. Правенето се състои от взимане-изработване-даване съответни на (още веднъж обобщените с цел разбиране) свят-опит/свят-мисъл/свят-обвързаност. Интерес представлява третата форма на свят – той е “свой”, “външен”, “малък”, той е свят на общуване - първо, на чувстване - второ, на правене и разбиране - трето.
5. "В името на какво тази сложнотия?" – изречение-въпрос – същевременно съдържа мисия и пренебрежение (иска да поучи съмняващите се в ефикасността на сложността). Коя сложнотия? Сложнотията на сложния светови модел, който самите ние правим или сложнотията на текста, в който се представя този сложен светови модел.
6. "На по-доброто свързване на двете разделени страни в съвременния свят" – изречение-андрогин – насочва към “двете разделени страни” (страни! не половини!). Двете страни на луната – двете половини на андрогините – аз и ти. Кое в съвременния ни свят (свят на компютри, телефони и интернет) е разделено и има нужда от свързване? Трябва да се свърже нещо, но не това, което очакваш. СВЕТЪТ и ЧОВЕКЪТ - това са двете разделени страни – чрез хилядолетния опит, култура, книги, експериментиране на чувства, чрез сложния модел на свят, който съм сътворил, аз трябва да се свържа с другите. Връзка между втората и третата форма на свят (вж. т. 4). В съвременния свят връзката между мен и другите е нарушена и трябва да се реставрира, да се осъществи… Трите свята се събират в едно – връзка.
7. “Да, но и самата формула, и говоренето чрез нея звучат стъклено и студено” - изречение-красив ум. 01010101010101. Говорене чрез формула!!! (стъклени топчета/ стъклено око/ парченце от стъкло/ Снежната кралица, но същевременно - Герда и Кай. )
8. "Обичайното топло говорене прави друго" – изречение-“вечност” - с придобит опит извежда максимата, че макар и обичайно, топлото говорене не е топло. “Обичайното” не е нито "обичано", нито "чайно" (като да пием чай сами на есенна пейка, около която са нападали жълти и оранжеви листа и ние сме заровили краката си в тях). Топлото говорене не е такова именно поради това “обичайно”, което го прави често срещано, “както винаги”, “за всички”, елементарно. Топлото говорене прави друго. Колко е любопитно това "друго", което топлото говорене може да направи с нас! Топлото говорене прави ДРУГО: гали те, докато навън трополи дъждът/ заспива на ръката ти/ събужда се и те прегръща. Топлото говорене или топлото не-говорене: “ако не мога да имам теб, то нека поне да имам котка”
9."максимално отделя света от човека и максимално не различава това, което казва, от самия свят." – изречение-отдалечаване – два пъти “максимално” топлото говорене е невъзможно. Траектория, която не може да се премине от точка А до точка В. Изречение-бягство, в което картината се прекъсва, шумове от всички страни. Срив в разбирането. Край. Отдалечаване от реалността, в която собственият ти модел е непригоден, не може да бъде приложен, защото ще остане неразбран. Неразличавайки това, което казва, се излага на опасност.
10. Отговорът на Крадла: "Тази сутрин (вчера) се събудих и видях, че си ми писал. Не знаех как да остана във времето и пространството. Цял ден мислих за това, за посланието, на което трябва/искам да отговоря. Писмото ми е реално - има точен час (какво съм правила аз тогава), има име (нищо, че този път е с латински букви, а когато пишеш във форума и книгата си, името ти е с кирилски букви). Влизах няколко пъти, за да ти отговоря, но думите ми все още бяха невидими. Сигурно си се събудил преди мен и си ми написал писмо. Разбирам какво искаш да кажеш за топлото говорене - често пъти ни е по-сложно да проявим топло говорене, сложно ни е и да го разпознаем, когато идва отвън към нас, защото сме преизпълнени с познание и можем да четем всички знаци на различни езици. Всяка ситуация при нас е свързана с опит, с книги, с философия и зависима от това, нагодена към познанието и опита, които не спират да ни затрупват. Затова понякога говоренето ни е сложно и студено, добре пресметнато, редактирано, премислено, сдържано, премерено, кратко и смразяващо - но под ледената му формула, ако един “аз” разполага с един “сложен свят”, ще може да разконспирира неговата прикрита и необичайна топлина. При някои хора това е по-лесно, защото светът им не е толкова сложен, защото са по-буквални и може би по-смели и затова по-бързо получават нещата. Но пък при тях думите изстиват по-бързо (физичен закон) и колкото са по-топли, толкова по-бързо изстиват, замръзват, и значенията им замръзват. Нашите думи на не-топло говорене понякога не могат да ни кажат нищо. Но те могат да приютят нашия сложен модел за свят. При топлото говорене думите имат точни значения. При не-топлото говорене значенията на думите могат да се моделират всеобразно. Като староегипетско стихотворение за сеяча Арепо, който върти колелото внимателно! Нашето говорене е като колелото на този древноегипетски сеяч. Сега е нощ. (ще пусна писмото си чак утре, за да видиш как Роси чака писмото си).”
Колко ли още значения може да има едно нещо? Безброй:)
|
Тема № - 4 |
Коментар № - 86 |
|
Kradla - 2009-03-04 15:40:56 |
|
|
Професор Богданов, седнах пред компютъра, подготвена да Ви напиша следното изречение: „Разбирам казаното във Вашия коментар (в "За сложното и простото и означеното и неозначеното"), разбирам и неказаното, и с тези разбирания превключвам на режим „само читател”. Сега, когато Крадла (с тъмнокожия си кон) Ви е изкушила да се разговорите, пробвам да използвам ситуацията, за да напиша предишното, което дни наред си мисля.
Много от Вашите форумци са дошли тук, изкушени от възможността да СЛУШАТ Вашите мисли, което става тук долу под чертата, в коментарите, в разговор, в диалог. Написаните Ви текстове винаги са налични да си ги четем в усамотение, за това не е нужен форум или блог. Написаните текстове ни изкушават да придобиваме знание, но ПО-знанието наистина се придобива чрез говореното слово, а кое говорено слово може да даде повече ПО-знание от словото на самия автор (следвам плътно Сократ и Платон по убеждение). Ние, търсещите ПО-знание, за това сме тук. Мисля, че дори и онези, които биха били достатъчно можещи, за да напишат своя си текст във Вашата книга могат да намерят от какво да се възползват в нашите немощни коментари – и с доброто, и с лошото (като предизвикателство) в тях. Но за да продължаваме да имаме смелост да правим коментари ние, не до там можещите, също имаме нужда от вдъхновение. Това вдъхновение може да дойде единствено от Вашето говорено слово.
Разбирам, защо не бихте коментирал нашите коментари, и много уважавам позицията Ви. В търсене на компромис ми хрумна следното. Дали би Ви било интересно да правите от време на време по-обстойно това, за което споменавате: „аз чета своите текстове с един вид методически скепсис, като се опитвам да различа това, което се твърди в тях, от онова, което нанася върху текстовото им значение моето разбиране на читател и тълкувател.” Ако коментирате своите си текстове като читател и тълкувател под линията (както вече мъничко започнахте), Вие ще ни давате онази храна, от която много от нас имат нужда (изрекохме го многократно) и ще избегнете коментарите на нашите коментари.
Проблемът, за който говоря не касае топло-студеното или сухо-сочното говорене. Говорете както обичате, само говорете . . . Иначе, от уважение (демократично, софистично или реалистическо), и ние, по-малко можещите, също ще трябва да млъкнем.
Аз бих нарекла Вашето говорене „сдържано” и „премерено”. Не „сухо”, „стъклено” или „студено”, защото сухо-стъклено-студеното говорене за мен се асоциира с неплодотворното. А Вашето говорене е плодотворно. Съгласна съм, че сдържаното-премерено говорене е по-подходящо за да се различи светът от това, което човек говори за него. Друг е въпросът доколко тази процедура наистина е възможна (перифразирайки и продължавайки Гьоте - Всеки вижда в света това, което знае, а знае най-вече себе си), поради което разбирам защо Ви се налага и сложното говорене. Който се интересува от ПО-знание няма да бъде спрян от сложното говорене. |
Тема № - 4 |
Коментар № - 85 |
|
Росица Гичева - 2009-03-03 17:31:00 |
|
|
Крадла, умна и силна жена, е характеризирала точно коментара ми – като изключващ коментари. Мислех си, че мога да споделя това, което вече съм внушил на себе си – че човек става по-благополучен, когато поеме повече свят и изгради от него по-сложен светови модел, който на свой ред изнесе и вплете в своя външен малък свят на общуване, чувстване, правене и разбиране. В името на какво тази сложнотия? На по-доброто свързване на двете разделени страни в съвременния свят - на света и човека. Да, но и самата формула, и говоренето чрез нея звучат стъклено и студено. Обичайното топло говорене прави друго - максимално отделя света от човека и максимално не различава това, което казва, от самия свят. |
Тема № - 4 |
Коментар № - 84 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-03-03 10:01:05 |
|
|
"Който е свикнал да се възхищава от този автор само като от мислител, ще се зарадва да срещне тук следи и от неговото сърце" - сетих се за тези думи на Шилер, докато вече два дни чета коментара на професор Богданов, в който смисълът на всички думи остава независим от всякаква интерпретация.
Зарадва ме коментaрът на Борислав Георгиев за връзката на старогръцката литература и масовата култура - масовата култура може да предвижи повече смисъл и до мен, а не да ми оставя отделни изречения. Не мога повече да чета отделни пластове от книга. Не мога да преразпределям снопчета от изречения в различни цветове, да поискам рубиненото снопче, а да получа жълтото, докато другите са получили синьо и не получавам възможност дори да си говоря с някого за тази книга, защото се оказва, че от нея е останало за мен само едно изречение - в друг цвят. Моята книга е "Любов и изречение".
Хареса ми коментарът на ГГ, който много двусмислено казва "говоренето и писането за любовта е своеобразно довършване на човешкото същество в света, което се оказва в режим на недостатъчност именно чрез реалното преживяване на любов." И пак се започва - дали "разказът" е черешката на тортата в една любов или "разказът" продължава нашата никога незавършена и недостатъчна любов, която от една точка нататък не може да продължи по друг начин.
Професор Богданов хубаво ни е написал за редуващите се прости и сложни въпроси и прости и сложни отговори - нали сме “вместилища на външни неща". Съвсем по-различно за любовта говори един клиничен психоаналитик, появил се точно навреме!!! Разбира се, пак "човекът, когото смятаме, че толкова много обичаме, може да се окаже само един образ, който сме създали в ума си", пак мислите трябва да се превръщат в думи, но някак нещата са точни, с причини и не са чак толкова безнадеждни както тук. Не са чак "Любов и поезия" по Дерида, които с бой да ни връщат обратно в текста - "любовта може да се търкаля на топка, но то е още, за да обърне своите остри знаци към външното". Не са чак като трите ключа на Лидия Денкова, не чак като Амели Пулен... ("защото, ако не е възможно нищо да се познае чисто в съдружие с тялото, остават две възможности: познанието е или абсолютно непостижимо, или е постижимо само за умрелите." - това дори не си спомням откъде се отлюспи, докато два дни четях текста на професор Богданов, но си спомням указателните стрелки, с които Амели Пулен насочваше маршрута на любовта).
Разказът винаги има сюжет и интерпретативен маршрут.
В психоанализата има тяло - в разказа "човешкото тяло не е нищо освен видимо изложена душа", но и не може да умре така сигурно, както се надява Псевдоаристокъл, тъй като "човекът остава невредим, докато не е погинало кратковечното от него" - дреха, компютър, записките под възглавката ...
- "За да разбираме по-точно и пълно и себе си, и света, ние – и всеки поотделно, но и свързани в групи, се нуждаем от комплициран модел на разбиране"...
- Този модел, който не е дело, но е участие, изстрадване (pathos), болезнена въвлеченост в мига, е сакрална комуникация с един недосегаем theoros. Неговата книга трябва да се чете много бавно. |
Тема № - 4 |
Коментар № - 83 |
|
Kradla - 2009-03-02 23:19:00 |
|
|
Галопират конете -
бели,...черни,...зелени...
Святкат думи-оръжия.
И, май - има ранени?!
Зевс към Хера примигна:
"Много пушек се вдигна!"
Усмирете се, хора!
Любовта е хармония:)
А не плод на раздора! |
Тема № - 4 |
Коментар № - 82 |
|
Дъга преди Дъжд - 2009-03-02 21:56:54 |
|
|
На няколко пъти попадам на коментари, които искат да издърпат виртуалния форум-семинар към действителността, така както понякога любовта се издърпва от текста. Ще бъде доста забавна една кръгла маса и на нея - крадла, бъдещият слушател, истинският сократ, псевдоаристокъл и музата...
Моят любим текст за любовта, който би бил и добра метафора по темата "любов-разказ", е от Дерида. Ето линк - http://www.nbu.bg/PUBLIC/IMAGES/File/derida.pdf |
Тема № - 4 |
Коментар № - 81 |
|
vesselina vassileva - 2009-03-02 01:01:36 |
|
|
Драги колеги с огромно удоволствие и любопитство се присъединявам кам четенето и дискутирането на темата за любовта, предложена и толкова многопластово представена от проф. Богданов. За мен като клиничен психоаналитик това е една от най-съществените теми, но докато обмислям как да се включа в дискусията,ще си позволя ви препратя към един текст на британския психоаналитик Патрик Кейсмънт. Струва ми се в голяма степен той успява да представи клиничния опит върху любовта в този свой текст, който предстои да излезе на български в един голям сборник, посветен на съвременната психоанализа http://contemporarypsychoanalysis.blogspot.com/
|
Тема № - 4 |
Коментар № - 80 |
|
Орлин Тодоров - 2009-03-01 14:01:31 |
|
|
|
|
|
|