ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 2 |
Две брачно-династически истории за спартански царе в пета и шеста книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/11_1.jpg) |
(продължение от: Любов и разказ)
БОГДАН БОГДАНОВ
Големия парадигматичен разказ с фатален край за управник с неумерена власт Херодот обикновено развива, когато става дума за голяма страна с царско управление. Така че разказът е на място в Лидийския логос. В пространния Персийски логос такъв разказ е разгърнат частично при Кир, набелязан е при Камбиз и Ксеркс, но липсва при Дарий. На свой ред за разлика от Лидийския логос повествованието за отделните персийски царе не е организирано от общ парадигматичен разказ за Персия. Причината е ясна - Персийският логос е твърде голям, а и провалянето и смъртта на персийските царе не води до окончателен провал на Персия, какъвто е случаят с Лидия. Същевременно Херодот развива парадигматични разкази за по-малки страни като Самос и Коринт. Въпреки че ги управляват тирани, а не царе, понеже са управници с изключителна власт, те лесно стават герои на такива разкази. Затова е странно, че повечето истории за египетски фараони във втората книга на Историята не са организирани от парадигматични разкази и същевременно е обяснимо защо такива разкази не се развиват в накъсаните представени на много места истории на Спарта и Атина – царското управление в Спарта е ограничено по смесен олигархично-демократичен начин и съответно в Атина превес има демокрацията. Властовите ситуации в Спарта и Атина са неподходящи за стила на високата история. Херодотовото повествование е непоследователно в това отношение. Страната може да е голяма и да има цар, но изложението за нея да не е в стила на високата история. Както и обратно, страната може да е малка и управлението да не е царско, но това да не пречи в повествованието за нея да се развият белезите на т.нар. висока история. Същото се отнася и за т.нар. малка история в Историята на Херодот. Тя организира изложенията за малки страни с нецарско управление. Да, но в нейния стил се представят и повечето вътрешнополитически интриги в Персия, а и дипломатическите ходове между Персия и гръцките градове. Някак естествено се повдига следният въпрос - дали това редуване на трансцендентно високо осмисляне в по-дълъг ред с извънчовешки ресурс с по-късо реалистично, резултат на човешка интрига, е характерно само за историческия почерк на Херодот. Що се отнася до високото осмисляне с малки изключения като историите на Тукидид и Полибий то изглежда типично античен жест. Да, но това, че при Херодот обективните сили, които движат големите исторически събития, са в отвъдното, не отменя типологическата прилика с един вид съвременна научна история, според която историческите събития са резултат на обществено определени «трансценденции», също надхвърлящи личната воля на политическите герои в историята. Още по-малка изглежда разликата между малката история в Историята на Херодот и един тип съвременна жълто-клюкарска история. Не учудва и едно друго типологическо подобие, това, че двата стила - на високата и малката история, могат да се редуват в един и същ текст. Също като в Историята на Херодот в редица съвременни исторически изследвания представянето на историческите събития по високия начин като обществена обективност се прекъсва от «паузи» на малки истории, в които случващото се представя като низ от съпричиняващи се събития, резултат на човешка активност и случайно стечение на обстоятелства. Как е проявена по-конкретно т.нар. малка история в Историята на Херодот? Първият й характерен белег е, че тя се прави от повече персонажи. Въпреки че са високи лица (царе, тирани, сатрапи и военачалници), действията им се мотивират от човешки нагласи, от завист, злоба, алчност, желание за надмощие и власт, за издигане и прославяне. Такива са подтиците и на героите на високите разкази в Историята. Основната разлика е количествена - във високата история персонажите са малко, а събитията са за ясен основен субект, в малката история персонажите са повече и всеки може да стане герой на разказ. Повече са и човешките мотиви за действие. Независимо, че става дума за обществени дела, свързани с власт, воюване, съюзяване, дворцови интриги и политически съперничества, техните изпълнители не се представят като особени обществени, а като частни същества. Случващото се в малката история е резултат или на човешка активност, или на обикновено стечение на обстоятелства. Оттук и последствието, че събитията се навързват в кратки деловити повествования за постигната или непостигната цел, за случило се добро или зло. Разбира се, малките истории са различно дълги. Някои са просто вметнати, други прекъсват и след време биват подети наново. В отделни случаи, нечий живот се представя по-подробно – като управлението на спартанския цар Клеомен в пета и шеста книга на Историята или накъсаната биография на лишения от царски сан Демарет. Някои разгърнати, други само набелязани, трети отложени, тези истории се преплитат в мрежа с много линии и много субекти. Мрежата е формалната проява на малката история. Нейната светова идея е подчертано различна от световата идея на високата история. Затворен и йерархичен, човешкият свят във високата история е отворен към божията отвъдност. Докато човешкият свят в малката история е хоризонтално отворен многоместен тукашен свят на активни безпрепятствено придвижващи се хора. Силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна. Такъв е бил светът за Херодот и много любознателни хора на онова време, които подтиквани от политически брожения и любопитство към другото и непознатото, лесно се отделяли от родните места. Мястото на любовта в този свят е ограничено. Малката история е все пак история, занимава се с властови конфликти и обществени съдби. Колкото и частно да са представени субектите на тези конфликти, за любов в тях става дума откъслечно като момент от династическо-семейна интрига или като мотив за действие по постигане на висока обществена цел. Това не се отнася за цялата словесност на онова време. В монодическата лирика любовта се наблюдава като нещо само по себе си, усложнено с вътрешни събития и развиващо като че ли чисти любовни разкази. Разбира се, и в тях разказът не протича еднотемно. И като реална, и като литературна ситуация освен любов любовта непременно е и нещо друго. Основното друго в Херодотовите любовни разкази са семейството и властта. Оттук и разгледаното преплитане в разказа за Кандавъл и Гигес на двата профила на малката любовно-брачна и високата властово-династическа история. Що се отнася до т.нар. малки истории, в тях Херодот или не обръща внимание на любовта, или развива по тази тема кратък разказ, който вмята в история за друго. Именно такъв е случаят с двете брачно-династически истории в пета и шеста книга на Историята. В разказа за бащата на спартанския цар Клеомен Анаксандрид в пета книга любовта е обикновена привързаност към съпругата. Тя му била «по сърце» (katathymia), затова той не послушал ефорите, които го карали да я остави, защото нямал деца от нея. В разказа за също бездетния цар Аристон в шеста книга Херодот вмята малка любовно-брачна история – Аристон се влюбил в невероятно красивата жена на своя приятел Агет, измислил хитрост, отнел му я и се оженил за нея. Неподчертана или по-подчертана, и в двата случая любовта е момент от брачна история, която на свой ред е момент от по-голяма властово-династическа интрига. В стила на отворения свят протичането на малката история е деловито и лесно променимо. В по-едрия ракурс на историята на Йонийското въстание, чиито събития се представят накъсано в пета и шеста книга на Историята, се стига до посещението на милетчанина Аристагорас в Спарта, където той търси военна подкрепа от спартанския цар Клеомен. Това става повод Херодот да спре повествованието за Йонийското въстание и да влезе в друго повествование – за Спарта и делата на спартанския цар Клеомен. Това на свой ред става повод да се отвори скоба и да се развие малък брачно-династичен разказ за бездетния баща на Клеомен Анаксандрид. Бездетството на цар е обществен проблем. За да продължи династическата родова линия, царят трябва да има мъжко поколение. Ефорите, които се грижат за спартанския обществен ред, карат Анаксандрид да остави жена си. Той обаче държи на нея. Тогава ефорите намират друго решение, съветват го да задържи тази жена, но да се ожени и за друга. Двуженството не е обичайно в Спарта. То обаче е по-малко нарушение от това един цар да бъде без мъжко поколение. От грижа за поколение и от привързаност към първата си жена Анаксандрид приема двуженството. По казаното и неказаното, но имплицирано в текста се разбира, че към първата жена той имал чувства, а към втората нямал. Именно тя му родила Клеомен, който го наследил. Но веднага след това и първата жена му родила син. Близките на втората жена се опитали да поставят под въпрос това раждане. То обаче било истинско и се потвърдило от раждането на още двама сина. Така на Анаксандрид, сякаш без любов, се родил първороден син наследник Клеомен, който бил не с ума си и доста луд, а от друга страна по любов му се родил втори син Дорией, който бил отличен и доблестен човек. Брачната интрига продължава като династическа. Дорией се надявал доблестта му да го направи цар. След смъртта на Анаксандрид обаче цар станал по-възрастният син Клеомен. Недоволен, че трябва да се подчинява на по-недостоен от него, Дорией събрал колонисти и напуснал Спарта. Един от най-ранните опити за основаване на колония в епохата на архаиката. Херодот се връща към историческото повествование и деловито разказва за неуспеха на Дорией с колонията и за последвалата този неуспех негова смърт (V, 42-47). В гл.48 откриваме заключително кратко разсъждение, показателно за стила на малката история – ако Дорией не бил толкова нетърпелив и бил останал в Спарта, казва Херодот, той щял да стане цар, защото Клеомен управлявал кратко и нямал синове. В тази връзка проличава основното, което коментира Херодот в своите малки истории - противоборствата на честолюбиви обществени герои, които търсят изява и слава на попрището на властта. Следващата подобна история е в книга шеста на Историята. Тя също е свързана със спартанския цар Клеомен. Дарий се готви за война с гръцките градове и внася разкол между тях, като привлича някои за съюзници. Такъв съюзник му става враждебната на Атина Егина. Подтикнат от атиняните, Клеомен се опитва да притисне егинците, но не успява, защото действията му не се подкрепят от другия спартански цар Демарет, който го злепоставя. Както става в Историята, в повествованието за външната интрига се отваря скоба за представяне на вътрешна. В скобата се отваря и втора скоба за историческо сведение разказ за това как възникнала институцията на двамата царе в Спарта. Повествователната цел на това привеждащо и други сведения за Спарта отклонение е да се подчертае малкият детайл, че единият от двамата спартански царе стои по-високо от другия. Именно от това тръгва озлоблението на по-ниско стоящия Демарет. Вътрешнополитическата интрига между двамата царе протича като малък разказ. След като Демарет злепоставя по-високо стоящия Клеомен, в отговор той решава да го лиши от царския сан на основата на слуха, че Демарет не е син на предишния цар Аристон. Клеомен намира съюзник от рода им Леутюхид, който да свидетелства при съдебното разглеждане на казуса и да стане цар, ако решението е във вреда на Демарет. В скоба Херодот нахвърля скица за още по-малък разказ по темата защо Леутюхид мразел Демарет. Та Клеомен устройва процес и с връзки и уреден потвърждаващ слуха отговор на Пития успява да лиши Демарет от царския сан. Вътрешнополитическото повествование за делата на Клеомен и Леутюхид нататък е развито като разказ с обичайната схема нанесена вреда и възмездие. Развръзките и за двамата са неблагополучни в стила на високата история, моралното им провинение е заплатено. Леутюхид е уличен във взимане на подкуп, свален е от власт и прогонен от Спарта, а Клеомен, след няколко неблагополучни военни операции, полудява, бива затворен и се самоубива по мъчителен начин. Както прави и в други случаи, Херодот изрежда няколко мнения за това защо Клеоменовият живот приключил така злощастно (VI, 84). Споделя и какво сам смята: «Аз мисля, казва той, че по този начин Клеомен изплатил вината си към Демарет.» В тази плетеница от скоби Херодот представя и любовно-брачната интрига, довела до раждането на Демарет. Както и при Анаксандрид и при цар Аристон интригата започва с висок институционален мотив – женен вече за две жени, той нямал поколение. Вината била негова, но Аристон не си я признавал. Може би също като Анаксандрид подтикван от ефорите той се заел да оправи нещата, като оставил бездетната си жена и се оженил за друга. Но не като Анаксандрид по принуда, а измъчван от любовна страст. Влюбил се в изключително красивата жена на своя приятел Агет. След коварна клетва по негово предложение той му я отнел и се оженил за нея. Между другото Херодот разказва как от много грозна като малка тя по чуден начин, с намесата на Елена от светилището в Терапне, станала изключително красива. Това чудо е на място в живота на бъдеща царска съпруга, майка на царски наследник. Това обаче е мой коментар. Херодот просто вмята разказа-мит в реалистичната история за влюбването и новия брак на Аристон. На свой ред любовно-брачната история продължава в не по-малко реалистична интрига, свързана с наследяване. Когато дошли да съобщят на Аристон, че съпругата му е родила син, той заседавал с ефорите и те чули как той възкликнал, че момчето сигурно не е негово, защото жена му го носила не толкова месеци, колкото трябвало. После Аристон се отказал от казаното, приел детето, то било кръстено Демарет и го наследило след смъртта му. След това в текста следва повествованието за вътрешнополитическата интрига между Клеомен и Демарет и за това как той изгубил царската власт и напуснал Спарта. Като Крез и Демарет влиза в несъбитийната роля на добър съветник и става царски приближен. Добър съветник на Ксеркс, що се отнася до истината за военните умения и дръзновението на гърците, но иначе враждебно настроен към Гърция и готов да стане персийски царски наместник в случай, че персите победят. Междувременно Херодот приключва разказа за случилото се с Демарет в Спарта и изяснява кои са добрите и лошите (VI, 68-69) - лошите са Клеомен и Леутюхид, затова те плащат за несправедливостта си към Демарет, докато той е неправомерно ощетеният. Преди да напусне Спарта, Демарет принася голяма жертва на Зевс Херкейос, защитник на дома и като поставя жертвените вътрешности в ръцете на майка си, я заклева да му каже истината за това кой е негов баща. И тя му казва. Демарет бил заченат, както трябва, след брака с Аристон, но се родил седмаче. На третата нощ след брака на майка му се явило привидение в образа на Аристон, което се съчетало с нея и тръгвайки си, я увенчало. Малко след това се появил Аристон и я попитал защо e увенчана. Тя казала, че самият той я увенчал преди малко. Аристон отрекъл да е влизал преди това, но тя се закълнала и той разбрал по венците кой е бил при жена му - героят Астрабак от близкото до дома им светилище. Така че по думите на майка му Демарет бил син или на Астрабак, или на Аристон. Т.е. или легитимен царски син, или нещо повече - заченат от свещена сила. Този мотив за зачеването на царя от висша сила идва по линия, която е на място в случая. Също като Алкмена, майката на царския предтеча за Спарта Херакъл, заченала от Зевс, който й се явява в образа на съпруга й, от божество зачева и майката на Демарет. Вероятно египетски по произход, мотивът се открива у Омир и Пиндар в подобни истории за свещено зачеване на царе и победители в Олимпия. Според Херодот (VI, 70) и Демарет е такъв победител. Мотивът влиза в елинистическата история, а оттам, усилен от египетската традиция, преминава в романната биография на Александър Македонски. В случая обаче чудното зачеване на Демарет е със разсеян смисъл. То очевидно подчертава положителната аура на Демарет и вината на несправедливо постъпилите към него Клеомен и Леутюхид. От друга страна е с дълбинен негативен смисъл – за разлика от обикновените царе, синове на бащите си, свещено заченатият Демарет е с амбиция за власт, която надхвърля гръцкия ред. Ксеркс го готви за свой наместник в Гърция. Същевременно действа и реалистическото разбиране, че Аристон е всъщност без поколение и че Демарет губи властта си поради това, а не поради козните на Клеомен и Леутюхид. В стила на своята историческа проза Херодот е непоследователен. Не малък брой малки истории в Историята са разказани еднопланово в духа на реализма на частните отношения. От друга страна нуждата от обективност, която надхвърля частните мотиви за действие, кара историка да допуска аргументи на трансцендентното осмисляне, характерно за стила на високата история. Тези аргументи или са укрити в образа на намесваща се в събитията божия сила, както е в случая с героя Астрабак, или са преобразувани в моралния ред на възмездие, до което води извършена несправедливост. По този начин Херодот осмисля нещастния край на Клеомен. Да, но това, което наричам непоследователност, може да се изкаже и положително, като се нарече съчетаване. В гледната точка на историята в Историята на Херодот то е проявено като съчетаване на два модела на история - на висока история с концепция, напомняща сюжетите на епоса и атическата трагедия, и на малка история без концепция, неутрално повествование, преминаващо отвреме-навреме в разкази с литературна интенция. Разбира се, гледната точка на историята е наша. Както наша е и другата гледна точка - на литературата. За нея също може да се каже, че в Историята на Херодот е проявена като съчетаване на едно с друго. Тогава какъв е собственият текст на самата История? По някакъв начин цялостен, доколкото може да бъде цялостен един текст. Непоследователен и съчетаващ той става в хода на нашия прочит, който го присвоява и преобразува в текст за нас. Това присвояване и преобразуване не прави от текста нещо съвсем друго, а по-скоро размества и усилва някои негови значения с оглед на ефективното му присвояване. Бидейки протичане и комбиниращ други текстове и повече дискурси, като всеки текст Историята на Херодот е отвореност, в която може да се прониква. Ако не навсякъде и във всичко еднакво успешно, несъмнено по-сигурно това може да става в пасажите, в които Херодот сам разбира своя текст и в този смисъл излиза извън него. С този възглед за текст аз поставям под въпрос научната увереност, че нашето разбиране може да постигне и да изрази оригиналния смисъл на един анализиран от нас текст. Оригиналният смисъл е констелация от значения, за които само се досещаме. Самият оригинален смисъл е разбиране, а всяко разбиране е присвояващо и преобразуващо. Такова е и разбирането на Херодот, което той разгръща в своята История. Това преобразуващо присвояване става и по други причини, една част от тях контекстови, други заложени в отворения характер на всеки текст. Между заложените в текста причини за т.нар. присвояващо разбиране има една, на която държа да обърна внимание – това, че всеки текст смесва това, за което говори, с начина, по който говори за него, смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране. Именно това смесване, по лъжлив идеологически начин, се преодолява с научната илюзия за чистата линейна реч, която изразява пълно някакъв обсъждан предмет. В особените анализи, които предлагам в тази книга, аз вървя по друг път. Имам съзнание, че присвоявам и преобразувам оригинални текстове, но търся и пролуките, в които просветва разликата между това, което казвам, и текста, за който говоря. Това обаче са само пролуки. Четенето и разбирането на смисъла на отдалечени от нас и нашия живот текстове е сложна процедура на универсализиращо присвояване и преобразуване с наистина редки моменти на зърване на другото, отдалеченото и различното. Дано тези моменти да не са толкова редки и дано временното проглеждане в тях да изкупва в някаква степен «вината» на т.нар. присвояващо преобразуване.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Където е Теодоте, там съм и аз :))
Теодоте, харесва ми твоята идея – елините пускаха и вдигаха котви в другата тема, ти предлагаш да “пускаме мрежи” тук. Няма и да се изненадам (даже направо си очаквам) я някоя нова формула, я някоя друга аксиома да измислиш ти.
И докато Τhe dim ти отговори за ефекта на пясъчния часовник и връзката му с пролуките във времето, искам да отбележа, че от твоя коментар изваждам други две ключови думи – мрежи и време.
За съжаление чак сега влизам в тази тема, малко ме пообърка “плетеницата от скоби” при Херодот, дай някоя формула за разплитане на мрежи и настаняването на хората и нещата около тях на точните им места?
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 543 |
|
Jericho - 2009-07-19 18:59:59 |
|
|
В този текст има някакъв втори план, по който трябва да се чете. И както моята интерпретация на формулата за “присвояващото преобразуване”, така и “плаващият луфт/ефектът на пясъчния часовник” на The dim, са сгрешени - първо, защото аз съм извадила формулата от нейния контекст и съм я положила само в контекста на настоящето, и второ, защото The dim е сгрешил контекста на “пролуките”, като ги е положил единствено в теорията на времето.
Затова ще е добре да пуснем мрежи тук. Ако махнем имената и случките, това което ще уловим, най-вероятно ще се окаже – “разказ”, а “пролуките” хич няма да са пролуки между пластовете на времето, а по-скоро между пластовете на “разказите във времето”, които са зависими от човешките светове в т.нар. “множествен свят”.
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 542 |
|
Теодоте - 2009-07-19 16:12:27 |
|
|
Аз също мисля хоризонтално-вертикалното като езикова структура, а не като социална, затова повдигнах въпроса. Но, след коментара на НП, се ражда нов въпрос: Възможно ли е високият персонаж на царя да провали високия разказ чрез ниска любов. |
Тема № - 11 |
Коментар № - 458 |
|
Истинският Сократ - 2009-06-15 16:28:05 |
|
|
Това, с което за мен е ценен форумът на проф. Б. Богданов е, че озадачава. Поставя пред границите. Преди всичко, разбира се, на собствената ми "неосведоменост", но и между ясното, привичното, тъждественото и смътното, многозначното, различното.
Тези граници се тематизират в текстовете на проф. Б. Богданов около основната културна и цивилизационна ос - европейската класика/европейската модерност.
Примера за това дава и последният широко разгърнат тук тематизъм - вертикала/хоризонтала. Тук е и моето несъгласие, че става дума за различното разгръщане на текста - по вертикала и/или по хоризонтала. Текстът (а не разказът - това е другият мощен тематизъм отворен от проф. Б. Богданов) е вертикално/хоризонтален в европейската му историчност и актуалност. Модернистичните и пост-модерните експерименти разклащат именно тази базова конституция и конструкция на текста.
Текстът не е просто артефакт. Той е такъв при едно условие - "безусловното" доверие в езиковостта на света, на неговата "същностна ограмотеност" - езикът е дом на битието (М.Хайдегер).
Четенето, което във феноменологичната психология на Виготски се окачествява като преразказване на разказа на Другия, проблематизира текста. Прави, преправя, присвоява и преосмисля точно хоризонтално-вертикалната му онтология. Приема или не приема властта му на рамката за света на ясното, казаното правилно, основателното. Психологически е очевидно "непрочитане" на съществените моменти в текста точно, защото четенето не се намира в плоскостта на текста. "Присвоява" го или "разяснява" (:-)).
Проблемът е, че няма мърдане. Т.е. прословутият преход от разказа в текст и от текста в разказ. Винаги има граница, разрив и ...различие
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 457 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-06-15 15:39:56 |
|
|
Искам да благодаря на проф. Богданов за коментара. Високо идеологическото в неговото слово звучи много оптимистично за анализиращите (антични) текстове. Но, разбира се, и някак имплицира въпроса за границите на отвореността на интерпретациите върху тях. А и отново е свързано с трудната типологизация на античната литература. Ние по-често четем Херодот и дори Тукидид (и) като автори на литература, но и друг подход е възможен. Позволявам си едно отклонение във връзка с това. В наскоро издадената от НБУ чудесна книга на Франсоа дьо Полиняк, "Раждането на гръцкия град", която тепърва трябва да анализираме, ме порази как още в началните изречения на своя увод той изразява несъгласие с факта, че феноменът, който изследва (полеогенезата), традиционно се обяснява през Аристотел, т.е. казва се, че (светът на) философията (и литературата) не е достатъчно надежден източник за историческата херменевтика, която трябва да се проведе по въпроса. Но това може и да е мое погрешно начално впечатление. |
Тема № - 11 |
Коментар № - 456 |
|
НП - 2009-06-13 19:42:22 |
|
|
Коментарът на НП подкрепя идеята тип разбиране по линиите хоризонтално-вертикално, от друга страна показва, че този тип се осъществява в различни текстове – някои разгърнати, други кратки и сами по себе си като един вид примери. Което трябва да се има предвид, когато типът се разработва. Защото типът хоризонтално-вертикално не е реалност, а идеален тип, така както го разбира Макс Вебер.
Да, но този тип, който въвеждаме при анализ и в който моето разбиране за свят се събира условно с имплицитното разбиране за свят на анализирания текст, е по някакъв начин и реално значение на този текст. Оттук необходимостта типът да се разбира по-сложно. Което означава - примерите, които илюстрират типа, да не съвпадат с него идеално и да налагат въвеждането и на други подобни идеални типове.
Именно към това насочва внимателното слово на НП, в чийто коментар ми се струва проявено това, което аз наричам херменевтично разбиране. Какво прави то?
Отнася се и към казаното в анализирания текст, и към текста на друг, който анализира, подемащо-разширяващо-отместващо. Един вид казва: «Четем текст от миналото, той има свой свят, но и аз имам свят. Интересува ме онзи свят, но ме интересува и моя свят. Затова разглеждам тези два свята отворено един към друг. Както е отворен и моят свят към света на другия анализиращ. Защото ние сме незавършени същества и не само имаме светове, но и ги правим. Което може да се каже и за света на текстовете, които анализирам. Той също не е завършил, щом като се занимаваме с него. Занимаваме се, защото световете са само донякъде завършили исторически реалности. Иначе те са и идеални типове, в които живите и мъртвите един вид се събират.»
Това е прекалено идеологическо слово, което може и трябва да се загърби. То обаче ми се струва реализирано по някакъв начин в етоса на коментара на НП.
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 455 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-06-13 09:39:52 |
|
|
Замислям се над последната подтема – за вертикалното и хоризонталното (в разказа), макар че не бих могла да опростя "сложността" около нея. Според втория текст на проф. Богданов върху Херодот, в рамките на Историята големите разкази са вертикално ориентираните, а малките – по-скоро само хоризонтално: “Затворен и йерархичен, човешкият свят във високата история е отворен към божията отвъдност. Докато човешкият свят в малката история е хоризонтално отворен многоместен тукашен свят на активни безпрепятствено придвижващи се хора.”
Дали така е и в други неравни (антични) текстове? Ще си позволя връщане към Платон, към Пир, като ми се струва, че пасажът, за който става дума, не беше разглеждан в дискусията около този диалог, а и в момента нямам предвид неравността репрезентиране-рефлектиране, а вмъкването на малки разкази-примери в по-големи, което се наблюдава, разбира се, и на много други места при Платон, и то, за разлика от Херодот, не като по-различен разказ или отклонение от остновната нишка, а като директно доказателство към по-едра теза.
В първата реч от Пир, тази на Федър, са представени три случая на любовно жертване, примери, които са били сюжет и на драматически, и на епически текстове. В 179b – 180b Федър говори за това, че “единствено само влюбените желаят да умрат за другия и това не е само при мъжете, но и при жените.” Имаме първо хоризонтално полагане на различните типове любовни двойки, но по-нататък следва друго разграничение, което вече йерархизира ролите на участниците в съответните истории.
Първият пример е Алкестида, която пожелала да умре вместо мъжа си и с това любовта й я издигнала над родителите му, които не са били готови на такава жертва и затова те остават близки на сина си “само по име” (т.е. хоризонтално), докато Алкестида възхитила боговете и те я върнали, заедно с мъжа й, от подземното царство.
Вторият пример е негативен – на Орфей боговете не позволили да изведе жена си от Хадес, защото той хитро намислил как да влезе жив там, но не бил готов да умре за нея (т.е. крайно да напусне хоризонталното живеене) , и дори бил наказан да умре разкъсан от жени.
Третият пример е по-позитивен и от първия. Става дума за Ахил и Патрокъл – Ахил, макар и да знаел, че убивайки Хектор, за да отмъсти за Патрокъл, сам ще умре, го направил, защото почел влюбения в него; оспорва се мнението, че от двамата Ахил е бил влюбеният, за да се покаже, че именно неговата жертва е била най-възхитителна за боговете, защото по-голямо издигане е любимият да се пожертва за влюбения, а не обратното (както, досещаме се, е било при Алкестида); така жертвата за боговдъхновения влюбен (който стои принципно по-високо от любимия) издига още по-високо любимия и в случая с Ахил той е пратен на Островите на блажените.
Тези малки истории, за разлика от Херодотовите, заради божествената регулация и собствената си затвореност, не могат да бъдат представени като вътрешно изцяло хоризонтални; те, разбира се, не са и сюжетни моменти от по-голям единен сюжет, но ми се струва, че и при Платон, точно заради откъснатостта си от останалото слово, те имат някаква хоризонтална роля – забавяне на издигането на основната мисъл, за да бъде тя подкрепена с някакъв пример; дори, ако използваме друга метафора, появила се тези дни във форума, Платон сякаш ги ползва някак “музейно”, както се посочват експонати в музей, и тяхната вътрешна вертикалност не отменя и не измества трансцендирането на голямото слово, от което са част.
И за да се върна към Херодот, ще направя едно (вероятно твърде лековато) допускане, че първата спартанска история може също да бъде интерпретирана според класификацията на Федър – Анаксандрид е имал чувства към първата си жена, тя му е била “по сърце” и затова в малката история има малък щастлив финал – царят успява да запази и тази си жена (като жертва спартанските обичаи) и тя дори му ражда по-достоен наследник, но може би тази жертва и самата любов на царя не са били толкова високи, че по-голямата брачно-династичната малка история също да има по-завършен щастлив край.
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 454 |
|
НП - 2009-06-13 01:51:39 |
|
|
С две думи, ГГ, всичко е хоризонтално. От там насетне всичко зависи от нас – богове, митологии, мисли, въображение, разбиране и дори самото правене на това и онова :)
Благодаря ти за честността.
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 451 |
|
Истинският Сократ - 2009-06-11 15:08:28 |
|
|
Аз пък следя Университетски дневник – прочетох текста на Веселина Василева и съм съгласна - наистина “има интрига в цялата тази работа”, т.е. във форума. Очаквам съвсем скоро да се включат Kradla и Росица Гичева – че да внесат нови нюанси в това говорене – дали “топло-студено”, дали “сухо-сочно” – важното е думите “да имат точни значения” и да ни казват нещо. |
Тема № - 11 |
Коментар № - 450 |
|
Павлина Иванова - 2009-06-11 14:46:56 |
|
|
Откакто следя форума намирам доста интересни неща. Някои от тях чувам за първи път, препрочитам ги и въпреки, че моята програма е в тази област, пак нищо не разбирам. Например за първи път чувам за Иполит, а се оказа, че вече имало и нов превод, в който не се казвало Иполит, а Хиполит. Не се съмнявам, че е много хубав, но, при цялото ми уважение, той е супер неизвестен. В крайна сметка наистина трябва да е ясно, че времето тече и в този свят се случват и нови неща. Това е нашият свят и ние сме тук. Иполит нямаше да има никакъв шанс да разбера за него, ако не беше www - World Wide Web.
Може би трябваше да започна коментара си с думите: “Здравейте, казвам се Станислав Стоянов и мразя музеите.”
|
Тема № - 11 |
Коментар № - 449 |
|
Станислав Стоянов - 2009-06-11 14:20:02 |
|
|
|
|
|