ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Преструктурирането на икономиката и приватизацията в последните 25 години |
Ирена Николова |
|
Въпросите, свързани с преструктурирането на икономиката в България през последните 25 години, както и трансформирането на държавната собственост в частна, включително и чрез приватизация, определят в значителна степен настоящото, както и бъдещото развитие на страната. И то не само в икономическата, но и във всички останали обществени области (социална, културна, образователна и др.). За държавите от Централна и Източна Европа краят на 80-те години бе предизвикателство, с което трябваше да се справят. От една страна, това е емоционалното състояние от участието в промяна на съществуваща система и изграждането на нова и усещането, че от всеки един зависи тази промяна за по-добро. От друга страна, обаче, самото преструктуриране на съществуващата в нов тип икономика включва и човешкия фактор и отражението върху всеки на тази промяна, включително в социален и личен план. За да се постигне реализирането на това трансформиране, задължително условие е политическата воля и последователност в изпълнението на избраните политики и последвалите действия в резултат на тяхното прилагане. Така за някои от държавите, преструктурирането се извърши в началото на този период, а за останалите процесите се отложиха във времето. Това се отрази върху настоящото състояние на икономиките на разглежданите държави и в различната степен на тяхното икономическо развитие. В настоящия материал са разгледани няколко основни аспекта по отношение на въпросите на преструктурирането на икономиката, и в частност на приватизацията в страните от Централна и Източна Европа в последните 25 години. Разбира се, търсените отговори са свързани с българската икономика и причините за нейното състояние днес. Всъщност два са основните въпроса, на които се търси отговор в този материал. На първо място, кои са факторите, които допълнително влияят върху трансформирането на нашата икономика в началото на прехода? И на второ място, разбира се, са въпросите свързани с приватизацията и държавата в икономиката. Отговорите на тези въпроси са важни, не само за да се представи състоянието за последните 25 години от осъществяването на прехода, който все още не е обявен, че е приключил. А също и за бъдещото преструктуриране и приватизиране в сектори от икономиката. При преструктуриране на една икономика и преминаването към нов тип състояние, независимо дали това e, както в случая на България, преминаване на икономика от планов тип или държавна икономика към пазарна икономика, или тъй като някои сектори от икономиката вече не работят, а на тяхно място е нужно да се появят нови, трябва да се преосмисли собствеността на държавата, включително на всички нейни активи и пасиви. Важно е не само отношението на държавата към нейната собственост, но и нейната визия за участие в секторите от икономиката, които се променят и където тя може и да няма участие, но влияе чрез нормативната рамка, регулациите и възможността да предоставя субсидии за тези сектори, за да стимулира тяхното развитие, както и упражняването на контрол върху цените. При страните от Централна и Източна Европа икономиката трябва да премине от планова или държавна към пазарна с преобладаващо частно участие, като оказва се, че на теория, а и на практика няма развити подобни модели към началото на прехода. Тъй като тези държави трябва да извършат цялостна промяна в начина на функциониране не само на икономиката, но и на цялото общество, трудностите се оказват значими и не винаги преодолими. Така всяка от държавите трябва да прецени как да преструктурира своята икономика, съобразявайки се с нейното състояние в началото на прехода. Всъщност две са основните ключови промени в икономиките, които трябва да се направят за всички тези държави: 1) либерализация на цените, чрез който процес държавата да спре да определя централно цените на стоките и услугите и да остави това на пазара; 2) раздържавяване на собствеността, което включва както прилагане на приватизация, така и ликвидиране на дружества, неработещи ефективно и преструктуриране на дружества с цел последваща приватизация или преосмисляне на ролята на държавната собственост в пазарни условия. Разбира се, през периода на реализиране на тези дейности, създаването на частни фирми и тяхното позициониране на пазара не се изключва. Както и става на практика, когато приватизацията се забавя в някои от държавите, именно развитието на новосъздадения частен сектор е водещ елемент за развитието на цялата икономика. Както бе посочено, един от вариантите за преструктуриране на икономиката в една държава, особено ако това е свързано с цялостна промяна, е приватизацията. Освен чрез приватизация, една държава може да се опита да преструктурира своята икономика и чрез други форми на прехвърляне на собствеността - при отдаването на концесии на активи на държавата, при лизинг, при договори за управление и други форми на публично-частно партньорство. В държави в Централна и Източна Европа прехвърлянето на собственост на държавата към частния сектор се извършва и без това да е под формата на продажба. Например, при възстановяването на собственост от държавата на физически лица като реституция или чрез т.нар. масова приватизация. Всъщност важният въпрос е кога се достига до процеса на приватизация и кога държавата решава да се „освободи“ от своята собственост, дори и да не е в преход или трансформация? Вариантите са два основни: - когато държавата е в затруднено положение и не може да финансира други свои дейности, т.е. има проблеми с държавния бюджет и покриването на разходната част на бюджета от приходите, които не са достатъчни за това; - когато държавата преценява, че някои нейни дейности вече не могат да се извършват от нея, както и собствеността, която тя притежава, поема повече разходи отколкото допринася за подобряване на общото благополучие в страната. Във втория случай се наблюдава ситуация и на нужда от допълнителна преценка на извършваните до момента дейности от държавата и поради промяна в структурата на световната икономика. При което може да се установи, че някои нейни сектори вече не се развиват или че самата държава не вижда перспектива в тяхното развитие. Преструктурирането на икономиката определя възможността за нейното развитие, като в краткосрочен период се разчита на приходите от сключените приватизационни сделки, както и на останалите форми на публично-частно партньорство. В дългосрочен план, заедно с останалите действия на държавата по преструктурирането на икономиката, ръстът на икономиката зависи от начина на провеждане на приватизацията. След осъществяване на приватизацията ефектът в дългосрочен план може да се разглежда чрез дейността на вече частните дружества и техния дял в икономиката, създадените или запазени работни места, разширяването на тяхната дейност и др. При държавите от Централна и Източна Европа, първата стъпка от преструктурирането е нормативната рамка и начинът, по който ще се организира държавната и частната собственост. В началото на т.нар. преход действащите фирми се регистрират съгласно новоприетото търговско законодателство. Втората стъпка е подготовката за преструктурирането, т.е. къде държавата ще запази своя дял в икономиката и в кои сектори той ще бъде продаден. Това решение е свързано по-скоро с дългосрочното развитие на държавата и последователността в реализирането на икономическата политика. При преструктурирането на една икономика, особено в случаите на страните от Централна и Източна Европа, приватизацията се ползва като основно средство за провеждане на структурни реформи в икономиката, тъй като икономиките на тези държави трябва да извършат цялостна промяна. Как изглежда България от гледна точка на преструктурирането на икономиката и прилагането на приватизацията? Трансформирането на икономиката в България следва логичната първа стъпка, характерна за всички засегнати държави, а именно освобождаването на цените от държавата. Тази функция на държавната икономика е иззета и това се оставя на пазара, като пазарните правила определят крайната цена. Либерализацията в България е осъществена още в началото на прехода, през 1990 г., като остават само някои сектори, при които цените продължават да се определят от държавата (напр. в енергетиката). Преструктурирането на икономиката в България е съпроводено от няколко ключови фактора, отразили се на раздържавяването на собствеността. На първо място, това е състоянието на икономиката до настъпването на прехода към пазарна. Основните търговски партньори на страната са Съветският съюз и страните от Съвета за икономическа взаимопомощ, които на практика към 1990 г. също се трансформират. Така възниква въпросът за конкурентостта на икономиката и запазването на тези пазари, както и приватизацията на държавната собственост. През 80-те години над 73% е стокообменът с тези страни, срещу около 15% със страни от Западна Европа и около 12% с държави от т.нар. Трети свят [1]. Тъй като държавният сектор доминира, тези установени търговски отношения са договорени от страна на държавата и така се появява въпросът каква част от тях ще се запазят след трансформирането на държавната собственост. Всъщност това прави уязвима икономиката, поне в първите години на прехода, по отношение на реализирания внос и износ и запазването на пазарите. Следващият фактор, който се отразява на преструктурирането на икономиката, е външният дълг на страната, натрупан основно през 80-те години и най-вече отношението към кредиторите (погасяването на задълженията). Обявяването на мораториум по плащанията на дълга през 1990 г. вреди на страната в изграждането на нейните отношения с бъдещи търговски и финансови партньори и така се предизвиква предпазливост от страна на кредиторите през следващите години. България става член на повечето международни финансови институции едва в края на 1990 г. и тепърва стартира ползването на заеми от тях, за разлика от останалите държави от Централна Европа, които още преди 1989 г. го правят. Така страната няма достатъчно средства, за да проведе цялостното преструктуриране на икономиката. На трето място, това е делът на частния сектор в икономиката, който към края на 1990 г. е едва 10% [2], т.е. преобладава държавният сектор, и съответно и заетите в него. Така раздържавяването на собствеността се оказва ключов момент за бъдещото икономическо развитие. Всъщност едва през 1997 г. частният сектор достига до над 50% дял от БВП, като това не се дължи основно на приватизацията, а по-скоро на инициативата в самия частен сектор. От 2010 г. и до сега делът на частния сектор вече е над 75%. Как протича приватизацията в България? В България същинската приватизация се отлага във времето и се извършва в края на 90-те години. Това, по което страната прилича на останалите държави от Централна и Източна Европа, е разграничаването на приватизацията в отделните сектори – реален и финансов. Така при двата сектора начинът на организиране и провеждане на приватизационните сделки е различен. Важно е да се посочи, че нормативната рамка поставя правилата за провеждане на преструктурирането на икономиката. Но до 1992 г. в България действа Указ 56 и постановления на Министерски съвет, така че по отношение на приватизацията липсват ясно разписани правила и методи, които да са законово определени. Освен това, до създаването на Агенцията за приватизация липсват данни за броя на сделките и приходите от раздържавяването в реалния сектор. С приемането през 1992 г. на Закона за преобразуване и приватизация на държавни и общински предприятия се поставя нормативната основа за трансформирането на икономиката. Законът е променян всяка година поне веднъж, а понякога и два пъти. Вторият закон в сила и днес е Законът за приватизация и следприватизационен контрол, който също се променя често, като той е приет през 2002 г. В началото (1992-1995г.) преобладава касовата приватизация на държавна и общинска собственост и стартира провеждането на масова приватизация [3], [4], особено в края на периода, но приватизационните сделки са отделни и самата приватизация е предпазлива. Така България изостава от останалите държави от Централна и Източна Европа в процеса на цялостно преструктуриране на икономиката и реализирането на раздържавяването. Броят на сключените приватизационни сделки е най-голям през 1999 г., като сделките са 1211, докато през 2005 г. има най-много постъпления за по-малък брой сделки (общо 39 сделки). Всъщност същинската приватизация в България в реалния сектор се провежда в периода 1997-2000 г., когато броят сделки е най-голям за целия период на приватизация в страната. Всъщност програмата за същинската приватизация е уточнена с международните финансови институции (Световна банка и Международен валутен фонд) поради финансовите споразумения с тях [5]. Основните акценти в този период (1997-1999 г.), който е ключов и за преструктурирането на икономиката се състои от два етапа в приватизационната програма: - Първи етап – 390 големи предприятия са обявени за приватизация и ликвидация до края на 1999 г., което представлява 75% от всички държавни предприятия обявени за преструктуриране; за 80% от малките предприятия също са обявени действия за приватизиране или ликвидиране. Особеното е, че приватизацията на малките и средни предприятия се осъществява чрез съответните министерства, към които е управлението на държавната собственост, а останалата част се приватизира чрез Агенцията за приватизация; - Втори етап – при него преобладават намеренията, но не всички предприятия са приватизирани дори и към настоящия момент. На този етап се включват 133 предприятия, предимно в енергийния сектор, които са трудни за приватизация и се изисква промяна в нормативната рамка. След 2001 г. приватизацията в България включва малък брой сделки, предимно на големи предприятия, като през 2002г. е приет нов Закон за приватизация и следприватизационен контрол и самата приватизация, както и приложимите методи са разписани ясно. Характерно за периода след 2002 г. е ползването на фондовата борса активно при извършването на приватизационните сделки. Това гарантира прозрачност при изпълнението на сделките и до известна степен справедливост при процеса на раздържавяване. Така същинското преструктуриране на икономиката в България що се отнася до реалния сектор се осъществява в периода 1997-1999 г., като засяга както малки и средни, така и големи фирми, при които има държавно участие. В процеса на преструктуриране на икономиката се включва освен приватизацията с различните приложими методи и ликвидацията на предприятия с държавно участие. По отношение на финансовия сектор, раздържавяването се организира от създадената през 1992 г. Банкова консолидационна компания. Нейната цел е преструктурирането и извършването на приватизацията конкретно в банковата сфера. Както и в реалния сектор същинското преструктуриране се извършва след 1997 г., след като има криза в банковата система. Например, съществена разлика между България и останалите страни от Централна и Източна Европа, е едновременното раздържавяване на реалния и финансовия сектор. Тъй като се оказва, че в България новосъздадените частни предприятия се обслужват от държавни банки, а на банковия пазар липсват чуждестранни банки поне до същинската приватизация. Това със сигурност намалява конкурентоспособността на българската икономика в сравнение с останалите страни в преход. За разлика от страните от Централна и Източна Европа, където приватизацията в банковия сектор се извършва в началото на прехода, с цел новосъздадените частни фирми да могат да бъдат обслужвани от чуждестранни банки, които познават пазарните правила, в България едва след 1997 г. и то чрез приватизация вече има чуждестранни банки. Интересно е до какво е довело това преструктуриране и приватизиране в страната. Структурата на българската икономика към края на 2013 г. [6] показва, че делът на частния сектор в икономиката се запазва над 75%. В реалния сектор от общия брой предприятия в страната 99,8% са микро, малки и средни предприятия, като наетите имено в тези микро, малки и средни са 75,9% от общия брой на всички работещи. Освен това точно те (малки и средни предприятия) формират около 62% от добавената стойност в нашата икономика. По отношение на приватизацията отново към края на 2013 г. са раздържавени общо 66% от всички държавни активи в реалния сектор [7]. Но при предвидените за приватизация активи от страна на държавата изпълнението е 100%. Така че държавата запазва своето място и на пазара в сектори и предприятия, които засега не се предвиждат за раздържавяване. И така има ли днес държавна икономика или се намираме във функционираща пазарна икономика? Ако за „държавна икономика“ се разбира, че това е икономика върху която държавата има значително влияние и определя правилата на пазара, то това е факт. Тъй като основна роля на държавата е да задава правилата за функциониране на пазара, вкл. чрез нормативна рамка и регулациите и за държавния, и за частния сектор. Но със сигурност това не е държавната икономика в смисъла на плановото стопанство и ограничаването на частната инициатива. За функционираща пазарна икономика, българската е приета през 2002 г. от Европейската комисия с оглед на бъдещото тогава членство. Но ако се сравни функционирането на икономиката с останалите икономики в Централна и Източна Европа, има какво да се подобри.
Литература
1. Giatzidis, E. An Introduction to Post-communist Bulgaria: Political, Economic and Social Transformation, Manchester University Press, p.33. (Представените проценти са собствени изчисления, по данни на посочения източник) 2. European Bank for Reconstruction and Development. Transition Report 1999: Ten Years of Transition, pp.202-204. 3. Агенция за приватизация. Статистика, http://www.priv.government.bg/statistics, последно посетена на 9 ноември 2014 г. 4. Национален статистически институт. Приватизацията в Република България към 31.12.2004 г., 2005, с. 1. 5. World Bank. Country Assistance Strategy, 1996. 6. По данни на НСИ към м. ноември 2014 г. 7. По данни на Агенцията за приватизация към м. ноември 2014 г.
|
|
Коментари по темата |
|
Какво целим със заглавния текст? Да изработим относително обща позиция по важна тема, която ни засяга. Предишните интелектуални теми, които представихме в този форум, не ни засягаха като малко общество – те бяха повод всеки пишещ и коментиращ да изяви своето лично. Начинът на мислене, който отстоявам и в този случай и чийто принцип е, че индивидуалното и общественото са проявления на едно и също със само привидно различни изражения, поне до този момент този начин на мислене не е особено приет.
Но ето сега се случи най-доброто - по казаното от Ирена Николова се обадиха с големи силни коментари Георги Гочев и Нинел Кьосева. Може да започне разговор. Можем да използваме форума за нещо, което му подхожда – за изработване на хлабава обща платформа по важен обществен въпрос, който се отнася до случилата се у нас промяна в последните 25 години. Защото независимо защо е наречена “преход”, промяната наистина се е случила, за което има и толкова външни, но и толкова вътрешни не така лесно видими прояви
Прекрасен е коментарът на Георги. Той е публикувал не вече написания от него очерк за Андрей Луканов, а по-кратък нов текст, в който успешно е формулирал положения, останали приглушени в очерка. Между тях е и силният оценъчен възглед за направеното от Луканов в десетилетието преди трагичната му смърт. Въпреки наистина умелото обогатяване на този възглед с разбирането за държавно и частно, той не е оригинален и се изповядва от много говорители и автори. Там е въпросът - дали Луканов е осъществил точно намисленото, или то не е било просто направено от него, а и се е случило и се е случило не само в посоката на намисленото, но и в разрез с него.
Тук, Георги, има една диалектика на правене и случване, които никога не съвпадат. Вярно е, че в по-накратко казаното всичко се връзва еднолинейно ясно. Да, но ако същото се представи по-пространно, в него няма как да не си каже думата иженарицаемата диалектика. Именно тя прави случващото се да бъде достоверно. Помислете – това, което казвате, е и много финна идеология, в която ако се усъмните, ще се спечели достоверност.
Същото ще кажа и за вдъхновения коментар на Нинел Кьосева. В него се чува силният идеологичен аргумент за кражбата. Той е и доста верен в нашия български случай. Да, но, Нинел, какво ще кажете за малките много силни общества на магазина Икея и за гръцкия Мол до него и изобщо за цялата юго-източна зона на София? Идете там и се огледайте. Сигурно няма да изпаднете във възторг, но, така или иначе, ще видите значителна промяна към по-добро, свързана не с друго, а с пазар.
Е, тази промяна в Турция е несравнимо по-голяма и обхватна. Но в нея не участват ли също и образците, и енергията на световния капитал? И като сте сравнила приватизацията на Йозал с българската приватизация с изцяло “да” за турската, защо сте загърбила малкото, случило се у нас, и не сте се вмъкнала в драмата на турското отстъпване от дясното на Йозал към протурското традиционно на Ердоган? Мога да ви кажа предположително защо не сте го направила. Защото е по-лесно да се говори с “да-не” рефлекс и да се нарече едро случилото се у нас “кражба”.
По-трудно е да добавите като специалист какво да се уточни в тази и теоретична, но и действителна картина на случилото се приватизиране в България. Не ви критикувам, вярвам, че можете, направете го. И ви моля да не се умълчавате. Цитирала сте от моя коментар онова за истината, но аз казвам и друго – че ние всички бързаме към една или друга ясна истина, за да се заемем после с едно или друго практическо наше. Да, но вие това с Икея и гръцкия Мол не го загърбвайте, защото то е именно ваша, а не моя работа.
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7841 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-12-08 09:55:25 |
|
|
Преди немного време се заех със задачата да напиша портрети на важни лица, свързани с българския преход и по-точно с периода от 1989 до 1996 г. Избрах шестима: Желю Желев, Ахмед Доган, Филип Димитров, Блага Димитрова. Жорж Ганчев и Андрей Луканов. Когато стигнах до последния – Андрей Луканов, постепенно си дадох сметка, че той всъщност не е равен с останалите в групата, ами твърде много изпъква с рода си, подготовката си и положението, което заема в навечерието на промените. Тъй като и проф. Богданов го спомена в коментара си по-горе и заговори за това, че именно той е инициатор на икономическата реформа в България, ще кажа няколко неща за него.
Първото засяга самото говорене за „преход“. Тази дума-понятие е наложена във втората половина на 80-те именно от Андрей Луканов – в отглас на налаганото от Горбачов понятие „перестройка“. Луканов добре разбира, че социалистическата икономика е забуксувала, плановото стопанство е потънало в дългове и трябва да се преструктурира в пазарно. Тази промяна обаче трябва да стане поетапно, плавно, по мирен път и най-вече – без да се засяга статутът на управляващата комунистическа прослойка. И макар че Живков е принципно против идеята за пазарна икономика и си представя България по-скоро като икономика от типа на Китай, някои от идеите на Луканов успяват да си пробият път. Като тази да се насърчи стопанската инициатива на гражданите със създаването на частни фирми (това е узаконено в началото на 1989 г. с прочутия указ 56).
Та е много важно да се знае, че преходът започва не след 10 ноември 1989 г., а преди това, още в средата на 80-те; и че натрупването на капитали беше в България такова, каквото беше – по същество претакване на държавната собственост – не само поради слабостите на демокрацията, но най-вече поради замисъла и изпълнението на предвожданата от Луканов т.нар. „икономическа либерализация“. И впрочем, самият Луканов защитава това твърдение, при това съвсем целенасочено и съзнателно, в книгата си „Луканов за кризата“ (1-во издание 1992 г.; 2-ро издание 2012 г.), в която, цитирайки in extenso протоколи от заседания на ЦК на БКП и Народното събрание, се представя като пионер на икономическата реформа и противник на Тодор Живковата политика.
Отварям една скоба. Отношенията между крилата в БКП през 80-те години ще се окажат изключително важни за обществения мир и благополучие през 90-те. Какво имам предвид? През 80-те в БКП има отчетливо две крила. Едното е на хора като Тодор Живков и Мирчо Спасов, които са изплували от нищото след 9-ти септември и дължат успеха си на селска хитрост и когато се наложи – на абсолютна безкомпромисност спрямо своите противници. Другото крило е на хора като Луканов, които са второ или дори трето поколение комунисти, родени са и са образовани в СССР, имали са постоянен досег със западната култура (Луканов е бил в ранна възраст представител на България в ООН в Женева) и изобщо носят самочувствието на партийни патриции.
Когато Горбачов започва перестройката в СССР, второто крило в БКП, което в този момент се намира под властта на първото, се оказва в привилегированата позиция. Не без помощта на съветския посланик в страната, Живков е свален от власт, Младенов и Луканов оглавяват партията, която бързо се преименува от комунистическа на социалистическа. И въпреки това крилото на Живков не е напълно победено. Само четири години след промените в страната и краха на Луканов, новият лидер на БСП Жан Виденов подема политика за завръщане към плановото стопанство, а между икономическата групировка на Луканов „Мултигруп“ и групировката „Орион“, в която водещо лице е Румен Спасов, синът на Мирчо Спасов, избухва истинска война за достъп до държавните капитали. В тази война, както изглежда, става жертва и самият Луканов, който е убит пред дома си през октомври 1996 г., няколко месеца преди правителството на Жан Виденов да падне от власт.
Но кое поражда тези страшни войни за държавни капитали, които добре помним? На теория реформата, която Луканов предлага през 1990 г. като министър председател, е напълно защитима и съдържа всички важни стъпки, които икономиката трябва да извърви, за да се превърне от планова в пазарна: приватизация на държавната собственост, освобождаване на цените (които до този момент са контролирани от специален съвет), мерки за стимулиране и защита на бизнеса, мерки срещу спекулата и контрабандата, мерки срещу обедняването и пр. Луканов се е обърнал за експертна помощ към САЩ и заедно с български специалисти е изработен план как трябва да се реализира тази програма (т.нар. план „Ран-Ът“).
На практика обаче изработените планове се прилагат никак или половинчато. Понеже не създава законов и институционализиран достъп на всички граждани до държавните капитали (а други в този момент просто няма), Луканов поставя зараждащия се бизнес пред дилемата или да крета почти без ресурси – и действително, едва ли не по всяко българско кюше застава по някой амбулантен търговец, който чинно си е регистрирал фирма – или да угодничи пред властимащите, за да получи част от държавния капитал. Така, макар че на теория Луканов се бори за това да раздели икономиката от държавата, той прави икономическата и политическата власт изцяло зависими една от друга.
Както става ясно от някои скорошни изследвания, захранването на бизнеса с държавен капитал протича при управлението на Андрей Луканов основно по три начина. Първият е чрез кредити към все още държавни дружества, които обаче в действителност вече са овладени от частни лица и кръгове, близки до управлението на страната, като особено облагодетелствани са задграничните дружества, търгуващи с горива, оръжия и специални стоки (вж. книгата на Христо Христов „Империята на задграничните фирми“, 2009 г.). Вторият е чрез контролирано разграбване на машини, материали и разработки от държавните предприятия във всяка една сфера от индустрията. Третият е чрез контролирана спекула с основните хранителни суровини и продукти, както и изобщо със стоките за бита.
Реформатор само на теория, Луканов всъщност усилва паралелната сфера на частния живот, която се е зародила през социализма. Така, в началото на 90-те, българската икономика прилича повече на огромен ветровит хан, отколкото на свободен пазар. Чужденците, които носят конвертируема валута, са желани гости и са посрещани добре, но правилата, по които им се дава достъп до държавните блага, се уговарят в стаичката зад тезгяха; витрините са празни, но с връзки и на неофициална цена може да се купи почти всичко; уж има контрол върху вноса и износа на стоки, а се извършва всякакъв род контрабанда.
И най-сетне, където има хан, има задължително и една прослойка от хора, които живеят ден за ден, на ръба на закона, с надеждата, че нещо ще им падне в ръцете. Някогашните хъшове, романтично описани от Иван Вазов, сега са бивши спортисти в силовите спортове и бивши членове на тайните служби. Останали без средства и без възможности за лично утвърждаване, те се скупчват около държавния хан. Луканов, както изглежда, преценява, че тези хора могат да му бъдат полезни, допуска ги до общата трапеза и ловко ги налага като новия икономически елит на страната. В народното въображение този негов акт ще се запечата като раздаване на червени куфарчета, пълни с долари.
В резултат на тези „реформи“, наместо да се раздвижи, животът в страната спира. България изпада в международна изолация и финансов фалит – през април 1990 г. правителството обявява мораториум върху плащането на външния дълг, спират автомобилите (почти липсват горива), спира токът, спира движението на стоки, липсва храна и е въведена купонна система. Обикновените хора влачат крака и се редят на опашки. Макар че още е есен, се говори за зима.
По-горе съм използвал метафората за хана неслучайно. Тя има своята опора и в биографията на Лукановия род. Прадядото на Андрей Луканов, Лукан Тодоров, отваря в средата на XIX в. хан в Ловеч и това – без да влизам в исторически фатализъм – комай обуславя страстта по външния свят на неговите потомци. Синът на Лукан Тодоров, Тодор Луканов, който се ражда през 1874 г. в Ловеч, завършва образованието си в Женева, където се увлича по социализма и комунизма, и след провала на Септемврийския бунт емигрира в СССР. Внукът му, Карло Луканов, роден през 1897 г. в Плевен, участва в международното комунистическо движение и в Испанската гражданска война.
Правнукът му, Андрей Луканов, роден през 1938 г. в Москва, става, още в средата на 70-те години, заместник министър по външната търговия на България, отговаря за валутната комисия към ЦК на БКП, поддържа връзки в СССР, САЩ и Европа и... както научих от една скорошна книга, посветена на социалистическата кухня, основава веригата от луксозни хотели „Интерхотел“ в България. |
Тема № - 119 |
Коментар № - 7840 |
|
Георги Гочев - 2014-12-07 15:58:16 |
|
|
Нелепо е, когато се дискутира такъв въпрос, какъвто е приватизацията, “гилдията” да мълчи. Затова се опитвам да отупам малко прахта от нелепицата. Ирена се опитва да конструира не само текст за блога, тя се опитва да конструира преподаване. И двете неща са важни.
Започвам от проф. Богдановото “истините са прости, когато изберем една от тях, за да направим нещо и после да си гледаме работата; иначе тези истини са навързани повече подистини и заплетено сложни образувания.” Така казва и Айнщан “Ако беше толкова сложно, Бог не би го направил.”
Целта на науката е да търси истината и тази истина е проста, когато е открита вече, просто, както можеш да обясниш целият свят с едно просто Е=mc2 или пък F1=F2=F, но е проста само когато я откриеш, иначе пътят до истината е сложен.
Първият постулат е, че пътят на Истината минава през истини. Да разберем една от тях, в заплетено сложно образувание е много сложно.
Ще опитам да следвам проф. Богданов.
Приватизацията в България. Това е идеология. Идеология като идеологията за (общонародната) държавна собственост и изпълненена по същият идеологически начин и маниер.
И какъв е начинът или маниерът - стилът. Както при превръщането на частното в държавно (общонародно) да го обозначим като a в b ), така и при превръщането на държавното (общонародно) в частно (да го обозначим като b в a ), масовият случай на първият етап на осъществяване на идеологията от доктринерите се нарича с простата дума “грабеж”. Заграбваш частното и го превръщаш в държавно, заграбваш държавното и го превръщаш в часто.
Така ли беше, така ли е?
Затова се появи в литературата тъжната ирония на метафората на Смит с “невидимата ръка на пазара” с “грабещата ръка на пазара”.
Но пазарът не граби. Той преразпредля по най-ефективния начин ресурсите и създава стимулна структура.
Създаде ли се такава преразпределителна и стимулна структура в резултат на приватизацията – не. Следователно не се е създал пазар, а един продължаващ грабеж, дори система на грабеж, и нищо повече.
Това е метафората “грабещата ръка”, но не на пазара, а на грабителите.
Проста истина.
Доказателство (не математическо) за единосъщността на маниера (стила) независимо дали е превръщането на а в b или на b в a:
“Обобществяването на средствата за производство” (или превръщането на а в b) в последствие удържа 45 години благодарение на ресурсите на Русия като СССР. Приватизацията или превръщането на b в a удържа 25 години благодарение на същото плюс пак външни източници от еврофондовете (затова постоянно ги спират). Външните източници сега вече съвсем спряха. Плач, горък плач покри България, реват и хленчат и тези които искаха и тези които не искаха Южен поток. Секнаха външните източници! Което означава, че и едното превръщане и другото, са разчитали само на външни източници, т.е. те са единосъщни като източник на съществуване , и следователно - идеология, маниер и стил.
Без външните им източници и едната и другата единосъщи грабежни системи погиват, защото са не самоподдържа си и защото са еднакво несамоподдържащи се.
Да видим и нещо друго.
Иренка казва, че е извършена приватизация, каквато не е извършвана другаде. По мащаб на заграбеното-да. Но модели на приватизация преди нея има и то такива на успешна, която е променила системата на икономиката и я е повела към растеж.
Никак не е дипломатично да споменавам от гледна точка на масовия читател на един съвсем близък (георграфски близък) пример. Приватизацията на Тургут Йозал, която обаче беше част от неговата цялостна икономическа политика “23 януари”.
Така истината за приватизацията първо има един модел, който трябва да прибавиш към горните два. Приватизираш тогава, когато предприятиятията са във върхова форма, за да си възстановиш максимума от вложеното в тях. Това беше моделът на Тургут Йозал. Не приватизираш за един инфлационен лев, дори за един длар, както се случи с нашенския грабеж, наречен “приватизация”.
Йозал добре разбираше и другите истини, “навързани повече подистини и заплетено сложни образувания”- че с приватзацията идва корпцията. И това беше основна негова грижа, да я пресече. Че ако ще приватизираш печелившо предприятие – то трябва да работи по-печелившо след приватизацията, а не да бъде рязано на скраб, работниците да останат без доходи и да се губи човешки капитал, за губи работещ капитал….Това беше друга част от икономическата му политика – производството.
Лесно е да видим в статистиката какво постигна от 80-те години насам Турция с проведената либерализация, част от която е приватизацията проведена от Йозал, и какво постигна България с проведената с около 10 години по-късно либерализация, част от която беше приватизацията.
Кривата, която виждаме е страховита. България и Турция са имали почти еднакво икономическо развитие от 1886 г. (взето като БВП в евро по текущи цени, и в постоянни цени... и пр.) въпреки различния мащаб и именно през 80-те години на ХХ в. Турция “отлепва” и ножицата между двете държави е страховита вече.
Едно е да приватизираш, друго е да крадеш и габиш. Затова и динамиката на развитието при двете страни е такава.
За мен това е простата истина. Съвсем проста.
Та нима една “мутра”, било то мъж, жена или фирма, пък било и правителство, като види нещо чуждо което мисли, че може да му донесе облаги, бърза да го “приватизира” т.е. открадне и ограби създателя му. Онзи ден се сблъсках с такъв настоятелен опит за ”приватизация”, и се чудя кой път да хващам....Ясно е, нещата ще погинат, както погнаха всички, докоснати от грабежната приватизационна идеология. Крадецът не е създател на блага. Той не може да създава блага нито за себе си, нито за другите, той може само и просто да ги краде, нищо друго.
Нима не е най-развитият у нас бизнес “кражби на фирми”? Така излиза. Стил, маниер, идеология. Идеологията на крадците.
Само още една бележка. Наистина, свикнали сме да идентифицираме политиката на правитествата с държавата. Правителствата не са държавата, те са просто правителства. Затова и в литературата е възприето “правителствена” политика. Държавата е по-сложо понятие и различно от “правителство”.
Държавата може да я има и без правителство (пример Белгия две години си нямаше избрано правителство, но си имаше държава Белгия и си я има).
Държавата може да няма територия дори, и пак да си е държава. Има един такъв пример с Атина, който проф. Богданов може да ни обасни за обща полза.
Но правителството не може без държава.....Ако я няма държавата, на кого ще е правителство “правителството”?
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7839 |
|
ninel - 2014-12-07 15:46:02 |
|
|
Благодаря за другата част от отговора ви, Ирена, но не за последния абзац. Въпросът за трите нива - на икономиката, правното уреждане и политическото действие, не е за отношението между трите власти; това е опит за едро разделяне на сферите на общественото действие. Условно и с помощен характер, то премахва някои реторически аргументи - например едрата неточна идея “България”. Когато се говори сериозно и отговорно, няма нито България, нито “ние българите”. Има по-голям брой по-конкретни субекти, които се променят и стават все повече, додето онзи, който обяснява, каквото обяснява, не опре и до съвсем конкретните отделни хора. По този разделителен начин може да се говори и по големите теми икономика, правна уредба и политика.
Опитаме ли го с икономиката, естествено, стигаме и до фирмите. Те се делят на малки, средни и едри, но и по друг начин - по вида на дейността си. Големият брой съществуващи фирми са търговски. От тях не малко са съвсем пасивно препродаващите. Знаете, че страната ни е пазар за залежали стоки - и вътрешни, и външни. Та там е и въпросът. Това пасивно препродаване развива ли икономическата среда и колко? Ясно е, че една част от тези препродаващи фирми дават допълнителен пазарен вид на продуктите, което е от полза за нарастващата динамика на пазара.
Та въпросът е от тези 75 на сто фирми с частна уредба у нас колко на сто предположително трябва да заделим за търговските фирми, които препродават съвсем пасивно, и колко на сто трябва да оставим за ония, които препродават, но и добавят положителни стойности на препродаваното. Имам предвид и големи чужди търговски фирми като “Била”, но и добри български като “Фантастико”. Повдига се и въпросът колко на сто от съществуващите частни фирми са предположително свързани с държавни дотации и макар че създават работни места, по-същество не са частни, а държавни?
Това е малка част от разслояването вътре в линията на частното, което, и общо, и разслоено, е свързано и с политиката, и с правовото уреждане в една страна. Така че има основание за това частно да се казва, че е частно. Но такова само накратко и обобщително, то се оказва и друго, ако се постави и разбере в друг отчет. Което засяга и самите частни фирми като нещо външно съществуващо, но и акта на тяхното назоваване. Никой от този род сложно съществуващи феномени не влиза само в един клас и съответно не бива да се означава само с едно име. Понеже те непременно влизат и в други класове, това налага и да се означават с други имена.
Преди 1989 година, гледано едропроцентно, българската икономика беше държавна. Тя наистина беше дело и на едрия субект на България, а и на още по-едрия на Международната социалистическа общност. Да, но с тази икономика, без отчет пред българското общество, се занимаваше, първо, едно съсловие, и, второ, по-точно казано, отделни негови представители, които именно ползваха безотчетно неговите блага, допускайки тежки волунтаристични грешки, довели до задлъжняването на цялата страна. Та това тяхно ползване, казано по-точно, беше частно, а и съсловно. Ако се опрем на Аристотеловата класификация на държавните уредби, можем да го наречем олигархическо или аристократично.
Което, разбира се, тогава не се казваше. Не че сега се казва много по-точно. Но, така или иначе, названието държавна икономика не пречи да я наречем и частна, и олигархическа, и аристократична, т.е. такава, каквато тя е била и в първи век сл.Хр. в императорския Рим, и във Франция по времето на Луи 14-и. А не мислите ли, Ирена, че и в тези реформи, които след промяната в 1989 година поде Андрей Луканов, не продължи това неназовано олигархическо, което тогава започна да се нарича, сякаш по-откровено, “частно”, въпреки че беше само модификация на старото “държавно”?
Виждате колко сложна е работата на по-точното представяне и назоваване. Аз лично все това повтарям – истините са прости, когато изберем една от тях, за да направим нещо и после да си гледаме работата; иначе тези истини са навързани повече подистини и заплетено сложни образувания. Което добре се разбира при по-точното назоваване на нещо, когато повечето имена, с които то се означава, или се изреждат едно след друго, или се наслагват едно върху друго. Във втория случай, самото комплексно нещо се представя посредством по-сложен езиков знак. Разбираемо е, че това езиково усилие се избягва от редовата реч. Но как постъпват научната и поетическата реч?
Научната реч създава термини с гръцко-латински думи и корени. Опитайте се да кажете не със съкращение ДНК и ще усетите какво навързване и наслагване на идеи става в този случай. По друг начин постъпват поетическата и литературната реч. Техните подходи са повече, но ако решим да изберем по-общоважим пример за казаното в края на предишния параграф, най-добрият пример за наслагване на повече значения и смисли е живата метафора. Тя липсва в редовия език, но поетът я открива и употребява, за да назове накратко изразително нещо комплексно, което до този момент е оставало и неназовано, и като че ли изобщо не е съществувало.
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7838 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-12-06 11:18:56 |
|
|
Благодаря ви, проф. Богданов, за това, че ме насърчихте да пиша по тази наистина сложна тема. Темата е интересна, но не и лесна за представяне, предвид липсата на пълна информация за отделни периоди в тези 25 години. Затова и благодаря за коментарите на вас, проф. Богданов, и на Dekarabah и Георги Гочев.
Първо, бих искала да се опитам да отговоря на въпросите, поставени от проф. Богданов по текста. И така, българската икономика е обявена за функционираща пазарна икономика през 2002 г., като това е направено на базата на изпълнение на икономически и финансови индикатори. Разбира се, крайното решение за обявяването на една икономика за функционираща такава освен чрез индикатори е и политически обвързано, тъй като изискването е част от т.нар. Копенхагенски критерии, които са част от процеса на присъединяване към Европейския съюз.
Защо всъщност икономиката все още не може да се разгърне като пазарна и да е като тази в Полша или Чехия например? Делът на частния сектор в икономиката е над 75%, но е необходимо да се има предвид, че има фирми – и големи, и малки и средни, чиято дейност е обвързана и зависи изцяло от държавата и те не развиват същинска частна предприемаческа дейност. Например, фирмите, които се издържат или са създадени единствено за участие в обществени поръчки и разчитат на плащанията от страна на държавната и общинската администрация, за да съществуват. Освен това, когато настъпят промени в администрацията някои от фирмите могат да закрият дейността си, но да се появят нови, които да заемат тяхното място.
Разбира се, това не е специален феномен само за България. Има го и в останалите развити и развиващи се страни. Дори и да не се следят числата и индикаторите за една държава, може да се види дали тя наистина действа като функционираща пазарна икономика, ако се анализира жизнения стандарт и къде се намират преобладаващата част от гражданите на тази държава в тази скала – на ръба на оцеляването, под или малко над нивото на бедност, или има преобладаваща средна класа, която поддържа икономиката. За повечето от държавите от Централна и Източна Европа има формирана устойчива средна класа и съответно по-висок жизнен стандарт, който ги доближава до страните от Западна и Северна Европа. За съжаление, България и Румъния са последни в тези класации за всички страни от Европейския съюз.
Така икономиката не е сама по себе си отделена от останалите обществени дейности – социална, здравна, културна и др. Когато говорим за индикатори и числа винаги трябва да се има предвид, че това се отразява и на всеки отделен индивид, и на обществото като цяло, което е жив организъм, ако използвам сравнението на Dekarabah. Ако някоя част от тялото или система на този организъм не функционира, няма как да не се отрази на цялото. Или колкото и идеални да са икономическите и финансови индикатори, ако не се работи за по-доброто състояние на жизнения стандарт в държавата, то няма реално или на практика функционираща икономика.
Що се отнася до свързаността на „трите развития едно в друго“, сте прав, проф. Богданов, че трябва да се разглеждат техните взаимоотношения. Не случайно в условията на демокрация има разделение на властите – съдебна, изпълнителна и законодателна. Те са независими една от друга, но в същото време са и свързани помежду си и си взаимодействат. Ако трите власти или различия работят в една посока заедно и резултатите ще са видни за всички, ако са за по-добро. Ако действат само в свой собствен интерес, резултатите също са видни, но в по-нездравословното състояние на организма.
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7836 |
|
Ирена Николова - 2014-12-04 14:56:22 |
|
|
Фактическото описание, което Ирена Николова е направила, е ценно и полезно. Действително е важно да се знае как е протекъл процесът, който в крайна сметка поражда съвременния частен капитал в България. Важно е да се знае също и това, че на практика всички правителства след 1990 г. - независимо от коя партия са били излъчени и до каква степен са споделяли ценностите на свободния пазар – приемат приватизацията като нещо неизбежно.
Раздържавяването на собствеността обаче не би могло да породи желания позитивен ефект в икономиката, ако не е съпроводено с радикална промяна на отношението към собствеността и благата. Защото този, който получи капитал от държавата, може да постъпи по два начина. Първо, би могъл да разпродаде този капитал и да похарчи парите за луксозен живот; и, второ, би могъл да действа като предприемач, да не разпродаде и похарчи полученото, ами да го инвестира в обществената среда.
„Собствеността е отговорност“, казва по този повод Филип Димитров, който на практика стартира процеса на приватизация в България. И отново той разказва в книгата си „Митовете на българския преход“ една случка, която би трябвало да му подскаже, че онова, което е замислил да прави, изобщо няма да се развие според неговите – малко наивни – очаквания.
Годината е 1991, наближават парламентарните избори и Филип Димитров е на обиколка из страната. На среща с обществеността в голям областен град един от сините лидери взема думата и казва следното „Досега ТЕ даваха апартаментите, отсега нататък НИЕ ще ги даваме“. Филип Димитров, както може да се предположи, потъва в земята от изненада и срам; още по-изненадан е обаче, че наместо да го изхвърлят от трибуната, хората в залата стават на крака и аплодират оратора.
Та това е според мен голямата причина за по-скоро неуспешния резултат от приватизацията на държавната собственост: тя се мисли от почти всички правителства на прехода повече като инструмент за награждаване на „добрите граждани“, отколкото като инструмент за стимулиране на предприемаческия дух. Съответно, по този начин тя всъщност продължава социалистическата политика на държавен контрол върху частното богатство.
Което пък поставя и самата дума „раздържавяване“ под въпрос. Защото на практика колко от т.нар. „приватизирани предприятия“ са станали независими икономически агенти и колко от тях са продължили да разчитат на държавата – за изкупуване на производството, дотации, кредити, суровини и пр. - въпреки че формално са станали частни? |
Тема № - 119 |
Коментар № - 7834 |
|
Георги Гочев - 2014-12-01 23:32:18 |
|
|
Намирам за много полезен почти конспектния, но и подхващащ множество посоки на размисъл и критично оценяване разбор на българската приватизация. Както се вижда, д-р Николова ни е представила пълния твърд скелетон, а всеки с прочита си може да наслагва мускули, свързващи тъкани, органи, нерви...
Още по-насочващ към такова по-въплъщаващо анатомическо възстановяване е краткият коментар на професор Богданов. Защото, както и да ни се иска да съизмерваме нашето днешно пазарно-стопанско и финансово-регулационно „тяло“ с тези на други централно- и източноевропейски постсоцлагерни държави, не можем да не съзираме признаците на родилна патология, на комично-плашещ хомункулизъм в него. Ще си послужа с образ.
Имаме пристъпващо, изправено и способно да носи скелета същество, с понатрупана пазарно-частно-предприемаческа „мускулна маса“. Но в него работи една непълноценна и разхищаваща храносмилателна, поглъщащо-отделителна, система. Точно в нейните топли и наглед скрити извивки се е настанила и не желае, на никаква цена, да загърби „живото-поддържащите си функции“ имитиращата капитализъм нашенска пост-комунистическа държавност. С придружните й едри плуто-олигархически образувания и преобладаващата част от институционално-административния бюджетен апарат. А най-опасният недъг на хомункуласа ни е, нека си послужа с „различните скорости“ на проф. Богданов, фаталното забавяне в развитието на неговата централна и периферна нервна система. Нещо повече, от години наблюдаваме опити, вместо да бъде функционално натоварвана и усъвършенствана, тя да бъде обявявана за незадължителен рудимент в пазарно-демократичната среда и цялостната обществена рефлексия. В замяна на това все по-настоятелно и активизирано-медийно се налагат и трансплантират „забравени и спиртосани“, носталгично промити соц-тоталитарни модели на „висша нервна дейност на държавността и гражданския интерес“.
Колкото и нерадостно да звучи, моето лично виждане е, че се налага да поддържаме във все по-надеждни жизнени показатели хомункуласа на нашето четвъртвековно усилие /и наблюдаващо неучастие, в значително мнозинство граждански статуси/. Да се връщаме към нов „ембрион“ е късно и непрагматично, а и никой няма да ни изчаква. Взаимствайки опита на по-успешните екс-соц-лагернички и ползвайки стопанско-обществения „био-генетичен и клиничен“ прогрес на най-развитите от ЕС, много е вероятно за десетина години нашият странен, удивително издръжлив на кризисност и експерименти, нов „юнак балкански“ да се окаже абсолютно пълноценен, нормален и полезен член на цивилизованото общежитие.
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7832 |
|
Dekarabah - 2014-12-01 14:04:04 |
|
|
Не е лесна материята на това описание и поради други причини, свързани с подбора и подреждането на фактите, но и поради двойните значения, които не зависят точно от числово изразените факти. Ирена, помогнете на иначе доброто описание, което сте направила, с по-точен отговор на повдигнатия от вас въпрос. Защо по цифрите българската икономика е била обявена от Европейския съюз преди десетина години за пазарна, но тя и до този момент не е разгърната пазарно? И какво означава пазарна и частна статистически, но държавна по същество. Изобщо може ли икономиката на една страна да бъде нещо само по себе си?
Пренасочването и новото развитие на една икономика в какво и в каква степен зависят от промяната на законите, от нивото на законовост и значи и от съдебната система, а и от обществената и политическата среда? Вие говорите за държава, но дали държавата съвпада с обществото и изобщо с онова, което представлява една страна? И ако тези три форманта съвпадат, но и не съвпадат, не е ли редно в онова, което наедро наричаме държава, да наблюдаваме и да говорим за три свързани едно с друго развития с различни скорости, които си влияят?
|
Тема № - 119 |
Коментар № - 7829 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-11-30 08:12:30 |
|
|
|
|
|