ХЕРОДОТ 3: Особена структура на няколко сюжета у Херодот |
ПЕТЪР А. ДИМИТРОВ |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/12_1.jpg) |
Известно е, че числата играят огромна организираща роля в Древността. Защото те са носители на смисъл и знание, а освен това ясно обясняват заобикалящия свят, който от хаос се превръща в нещо подредено. Чувството за подреждане играе същата роля, каквато роля играе логиката на един текст днес. Изглежда човешкият вид обича, като подрежда, да създава впечатление за свързаност и последователност. Във всеки случай този момент на обясняване на хаоса е налице у Херодот. Това той заимства от йонийските описатели (логографите), които предпоставят “научното” обясняване на заобикалящия ги свят. Нека разгледаме хронологически няколко истории, в които са преплетени различни сюжети, обединени от Херодотовата нагласа за описание на света.
Така например в книга 1, гл.143 той говори за малоазийските елини – йонийците. И между другото става дума и за Милет. Числото 12 очевидно има притегателна сила, която по някаква причина играе обединяваща роля в обособяването на малоазийските градове. Долавят се древни черти, които Херодот се опитва да сглоби в едно. Това е едно повтарящо се място, очевидно станало любим похват за Херодот. Изброяването на племена, градове и области обаче не прави сюжет. Напротив, сюжетът е предпоставен от един възвръщащ се структурен момент, около който се наслагват повече или по-малко релефни мотиви.
“1.146. Йонийците си направили дванайсет града по горните съображения и би било голяма глупост да се твърди, че тези йонийци са повече йонийци от останалите или че са от по-благороден произход: абантите от Евбея са една немалка част от тях, а не са йонийци дори по име; сред тях били и минийци от Орхоменос, и кадмейци, и дрюопи, и фокейци отцепници, и молосци, и аркадски пеласги, и дорийци от Епидавър и много други народи. Дори ония, дошли от притания на Атина, смятащи се за най-чисти йонийци, не отвели в колонията жени, а се оженили за карийки, чиито родители убили. Поради това престъпление тези жени си създали обичай и се обвързали с клетви — обичая предали и на дъщерите си - „да не се хранят заедно с мъжете си, нито да ги извикват по име”. Понеже йонийците убили бащите, мъжете и синовете им и след всички тези злодеяния заживели с тях. Това станало в Милет.”
Нека да проследим нашия първи сюжет в тази криволица от описания на т.нар. йонийци. В дъното на цялото това описание стои едно древно и трудно за разбиране сведение за т.нар. преселване на йонийците от Пелопонес и Атика към малоазийското крайбрежие. Оказва се, че сред “йонийците” абантите от Евбея, както правилно забелязва Херодот, “не били никакви йонийци”, но били една голяма част от онези по-сетнешни йонийци, които основали градове по малоазийското крайбрежие. И добавя още по-интересното сведение – че към тази голяма маса имало смесица от древни обитатели, сред които “минийци от Орхоменос, и кадмейци, и дрюопи, и фокейци отцепници, и молосци, и аркадски пеласги, и дорийци от Епидавър и много други народи”. Най-абсурден мотив се явява твърдението му за преселването на атински първенци към Йония, което се опира на пъстра картина от различни етноси. Ако проследим структурата на сюжета, може да я представим в следния вид: древни сведения (предания) за етноси, мигриращи от Атика, Пелопонес, Тесалия, Беотия и Евбея към Мала Азия. Тук ясен е стремежът на Херодот към използване на друг похват – да се представи оправдание за значително, но трудно за обяснение събитие, което изследвачите наричат “етиология”. Съставни части на етиологията са “айтионите”, по-къси разкази, които по-експресивно описват и предлагат обяснения за причините, довели до големи и важни събития.
За да завършим с този първи сюжет, нека очертаем една първична схема на историческата панорама на Елада, където най-древният хоризонт не отива по-далеч от разпокъсани сенки на спомени за онова, което най-вероятно се е случило след 12 век с изчезването на крито-микенските центрове. Херодот очертава митологии, които умишлено не развива. Като че ли “онова” време е тъмно (по-късно и модерните историци на Древността ще нарекат тази важна епоха “тъмни векове”). Изглежда причината е идеологическа: той не е сигурен, че критяните и микенците, създали цивилизация и култура, която трудно се улавя във “високата” арахаика и класика, следва да се причислят към собствено елинската традиция. Само да вметнем един щрих от този сюжет – в микенските таблички, написани с линейното писмо “Б”, има един Хектор, като троянския герой, който е обаче служител в храм, има Ахилеус (Ахил), който пък не се бие за Бризеида, ами е скромен микенец, държи и той на свой ред като Хектор службичка в администрацията. Не върти меч и не е страшилище за троянците, т.е. не-елините.
Като че ли забравяме за тези сведения и за факта, че Херодот, както и Омир, са елини от ново време (Омир може би е живял през 8-7 век, а Херодот – още по-късно, през 5 век пр.Хр.). Къде са изчезнали тези времена? Защо няма разкази за тях? Още по времето на Омир крито-микенските центрове, макар и силно пострадали, са съществували. Много по-реални от запазените реликви в археологическите места на 20 и 21 век, които могат да се видят. Такива уникални постройки, дворци и храмове, произведения на пластичните изкуства, фрески, писмени паметници (глинените таблички, изписани със знаците на линейното писмо “Б”), каквито са днешна реалност в места като Кносос, Малиа, Хиерапетра, Файстос - на Крит, Микена, Пилос, Епидаврос, на Пелопонес, Тива, в Бетия, Атина - в Атика, и пр. несъмннено са били достъпни за елините, мореплаватели и търговци от времето след 12 век.
Струва ни се, че причината е и в огромни маси от не-елини, населявали Елада от праисторически (?) времена, каквито са траките от о. Евбея, абантите. Омир ги нарича “акрокоми”, което ще рече “с коси на високо”, само по върха на скалпа. Те са чужденци, не са никакви елини, но се преселват в Йония. Сиреч играят важна роля, очертават отвъделински хоризонти. Тукидид в своята “История” говори за същото и също като Херодот дава наивно обяснение как елините от Пелопонес и Атика били по-развити, по-многобройни, по-богати и поискали повече пространство, за да живеят по-добре.
Този вид разказ функционира и днес: Например днешните елини като че ли са забравили епохата отпреди византийската експанзия. Или съществуването на траките, които наскоро, едва преди четири години, се сдобиха със статута на “партньори” на елините в северната част на Егея през 9-8 век пр. Хр. и се появиха в исторически изследвания. Не зная дали това е висок или нисък разказ, но той се заплита по друга линия и по-натам се развива като “сухо сведение”, като разказ с “нешарено” съдържание. Натоварен с много интрига, такъв разказ би напукал структурата на Омировата митология, сказанията за подвизите на елинските герои, би откроил контурите на една съвсем друга поезия с много трагични краски за най-ранната елинска история. Катаклизмите от крито-микенските времена без съмнение са били травмиращи. Данните, макар и оскъдни, сочат, че елинското племе се е съвземало твърде бавно, поне три-четири века.
Образно казано, нашият “сюжет” се състои в трудното спомняне, в парадокса на идеологическата забрава.
За да започнем втория сюжет ни помага една друга структура в текста на “Историята”. Както знаем у Херодот на преден план са разкази за успешно завладени територии, за империи, които изникват или пропадат. Малките разкази за немогъщи хора са само интермедии, перипетии, които подготвят читателя за нормалния разказ за чудната победа на елините, които от “малки” стават “велики” в борбата срещу Персия, но не с многобройност, а чрез създаване на “централни места”, на социална кохезия, на различна опитност. Това е една картина на другост, в която Херодот съзира висшата проява на елинския гений. Като че ли минал трагичен опит е пробудил елините за нови различни действия срещу многоброен неприятел. Оцеляване в относителен комфорт е може би новата формула за справяне пред лицето на неизбежността от тотално асимилиране и изчезване. В гл.143 на първа книга намираме разказ за “оцеляването”:
“143. От тогавашните йонийци само милетците били защитени от опасността, понеже били сключили клетвен договор; островитяните също не ги заплашвали никакви опасности, защото финикийците все още не били под властта на персите, нито пък персите били моряци. Милетците се отцепили от останалите йонийци не заради нещо друго, ами поради това, че в момента, когато цялото елинско племе било слабо, йонийският народ измежду всички елински народи бил далеч най-слабият и най-незначителният; освен Атина нямало никакъв друг достоен за уважение град. Атиняните и останалите йонийци избягвали това име и не искали да се наричат йонийци. И сега, струва ми се, има много, които се срамуват от това име. Но тези дванайсет града се гордеели с името си; издигнали си храм само за себе си и му сложили име Панйонион и взели решение да не допускат там никакви други йонийци (но и никои не помолили да бъдат допуснати с изключение на смирненците).”
Дали е случайно, че Херодот тихомълком ни води из древната история на елинското оцеляване? Някак си плавно и без драматизъм ние го следваме в един очевидно друг вид разказ, в който липсват елементи като любов и власт, липсват предзнаменования. Няма чудни дела. Пития като че ли не е съществувала. Затова пък какви интересни подробности има в следващите 144 и 145 глава на същата книга 1.:
“144. По същия начин дорийците от областта на сегашното Петоградие — която област преди била наричана Шестоградие — внимават много и не приемат никой от съседните им дорийски народи в Триопийския храм. Дори изключили от участие онези от своята група, които престъпили законите на светилището. На състезанията в чест на Аполон Триопийски от древни времена връчвали медни триножници на победителите. Но победителите не трябвало да ги изнасят извън светилището, а да ги посвещават там на бога. Тъй един мъж от Халикарнас по име Агасиклес, който станал победител, престъпил закона и си занесъл триножника вкъщи, където го закрепил с клин. По тази причина петте града — Линдос, Иалисос, Камирос, Кос и Книдос, изключили от участие в работата на светилището шестия град — Халикарнас. Това било наказанието, което наложили на халикарнасците.
145. Йонийците основали дванайсет града в Азия и не пожелали да увеличат броя им поради това, че, както на мене ми се струва, и при пребиваването си в Пелопонес живеели в дванайсет области; точно както ахейците, които ги изгонили — сега те са разделени на дванайсет области. Първият ахейски град, като се гледа откъм Сикион, е Пелене, после Айгейра, Айгай — на брега на непресъхващата река Кратис (откъдето води името си реката в Италия), Бура, Хелике — където намерили убежище йонийците, след като били надвити от ахейците, Айгион, Рюпес, Патрай, Фара, Оленос — където е голямата река Пейрос, Дюме и Тритайа, единствените градове от вътрешността. Това са дванайсетте части на това, което е сега Ахея и което преди е било Йония.”
Поради заниманията ми с изследване на тракийската древност ще представя този “сюжет”, като ще се опитам да структурирам основните контури на трети вид разказ у Херодот.
Между големия брой въпросителни и неясноти по този въпрос има интересни единични факти, които трудно се вписват в един единен текст. Разнопосочността и вариативността на Херодотовия стил не са единствената причина за липсата на консистентност. Прави впечатление, че текстовете, отнасящи се до траките, не са в стилово отношение типични Херодотови истории. При тях няма дигресии - любим похват на Херодот. Като че ли Херодот си служи с картотека от отделни, казано модерно, файлове, но при това без да представя един шарен фон. Словото му също не е “шарено”. Странно е, следователно, на каква традиция се позовава Херодот, за да вплита в отделни части на повествованието си специални, твърде специфични сведения. Логично е в този случай да сметнем, че траките наред с пелопонесци, атиняни, коринтци, мегарци са стоели в неговото съзнание някак по-близо. Оттам и “свойското” описване на елементи от тракийската история.
От друга страна, е видно, че той отделя траките като етнос и дори нещо повече – той отличава съвсем ясно вътре в него отделни племена, миниетноси със специфична история. Нека да си представим петия век на класическата епоха в Атина, където траките са естествен съставен елемент на чуждоезичната тълпа. Макар и не коренно население, както се твърди, изглежда, че отношението на елините към тях е в много голяма степен по-различно от това към останалите етноси. От елинските надписи, достигнали до нас, без всякакво съмнение най-често споменаваните чужденци са именно траки. Макар и комедиографът Аристофан да се шегува с бърборенето на траките, от цялата елинска книжнина се чувства добра осведоменост, добро познаване, което не се дължи на нищо друго освен на дълго съвместно живеене.
Трябва обаче да отчетем факта, че “паралелният тракийски свят” стои не особено интегриран. Има различни нива, причината за които е в понятието “политическо ниво”, както и не малко други причини, които са в оформянето на социалното, политическото, но и на “междуетносното” при очертаващите се сближения, разединения, договаряния, сключване на “международни” договори, династически бракове и пр.
Траките очевидно са “стари” съседи, с които елините съжителстват от векове - още от микенската епоха. Тайнствените пеласги, за които се говори, че са обитавали Атика, Беотия и островите в Егейско море, поне Самотраки, се интерпретират като митичен етнос, често несвързан с тракийското племе. Във връзка с тяхното име следва да отбележим нагласата на елините да предават чуждите, респ. тракийските имена, по свое собствено виждане и чуване. Не е странно, че много от имената звучат по елински, както и в този случай: “пеласгой”, нагласено по елински – “онези, които са отвъд”, “живеещите отсреща”, “в отсрещната земя”.
Тъй като искаме да запазим относителната структура на “разказа” за траките, ще се опитаме хронологично – книга по книга, да изтъкнем особеностите на тракийския етнос според Херодот. Струва ни се по-ценно да представим калейдоскопичното виждане на Херодот, отколкото да се създаде схема, в която да включим и много други сведения. Както ще се види по-нататък в изложението, преценката ни ще изхожда главно от оригиналния текст.
Най-ранен пласт свидетелства за траки
Още в книга 1, гл. 28, в т.нар. Лидийски логос (разказа за Лидия), се прокрадва едно извънредно ценно сведение, което в светлината на индоевропеистиката е релефно сведение. Известно е, че Анатолия е земята, откъдето имаме най-стари писмени свидетелства за древните индоевропейци. Пристигането на хититите, лувийците, палайците се отбелязва в един ранен клинопис през 2200 г. пр. Хр. Създалото се малко по-късно Хититско царство с обилни хиероглифни и клинописни текстове, намерени в главния град Хатусас, преобърна представите за индоевропейците, създадени благодарение на системните усилия на индогерманистите. Защото след сър Уилям Джоунс, който поставя началото на заниманията със сравнителна индоевропеистика в последната четвърт на 18. век, германските учени - между които и добре познатите ни с приказките си Братя Грим, очертават една запазена територия за сравняване на индоевропейските езици и културата на индоевропейците. Разбира се, тогава хититският език е все още непознат. Едва в началото на 19 век чешкият учен Хрозни, малко по-късно и полякът Й. Курилович разбулват тайната на анатолийските текстове и на анатолийската древност. Историята, разбира се, познава предходни периоди, когато около германските академични центрове, университетите на Лайпциг и Берлин, се движат труженици като Дуайт Уитни - със своята “Санскритска граматика”, и особено швейцарецът Фердинанд де Сосюр – със своята дисертация от 1878 г., озаглавена “Върху първоначалната система на гласните в индоевропейски”. Сосюр след дълги години на учение в Лайпциг при корифеите на индоевропеистиката Карл Бругман и компания от прочутия кръг на “младограматиците”, предрича блестящо появата на сведения на хититски, наред с обосноваването на новия принцип в изследването – вътрешната реконструкция в системата на езика. Преминавайки през времето, след катаклизмите на критско-микенската епоха, както и на анатолийската хититска епоха, когато след 12 в. тези няколко могъщи центъра западат и се загубват окончателно, настъпва ново време, в което изникват нови държави като Лидия и Персия. Именно тогава в Лидия по времето на легендарния Крез Херодот описва едно фактическо състояние, което е най-малкото от 7 – 6 в. пр. Хр., ако не и по-рано.
“1.28. Времето отминавало и почти всички народи отсам река Халис били напълно покорени — с изключение на киликийците и ликийците Крез държал под своя власт всички останали народи. А те са: лидийци, фриги, мизи, мариандини, халюби, пафлагонци, траките тини и витини, кари, йонийци, дорийци, еолийци, памфили.”
Това е една стеснена картина на редуцираното Хититско царство, което в продължение на няколко века изпитва силата на прииждащи от юг етноси, които се борят за хегемонията му в Анатолия. Реката Халис, която тече от юг на север и се влива в Евксинския Понт, днешното Черно море, се превръща в ясен географски репер. Между етносите (народите) на запад от нея личат имената на еносите на лидийци, фриги, мизи, мариандини, йонийци, дорийци, еолийци, памфили и особено на траките тини и витини. Следователно в тази макар и недалечна древност в анатолийската картина присъстват уседнали от поне няколко века тракийски етноси. Интересно е, че Херодот тук за първи път още в самото начало на “Историята” категорично разделя тракийското племе на анатолийско и европейско.
Тук не бива да мислим, че Херодот следва строго хронологии и че той познава с подробности материята, която ни интересува. Той в повечето случаи се опира на чутото, на устни разкази, но и на предходна логографска традиция, която очевидно е чел. Иначе не бихме си обяснили обилието от исторически ракурси, към които той прибягва многократно. Но все пак да не забравяме, че Херодот се е бил заел да опише големия конфликт между елини и перси по-скоро, отколкото да опише всичко, което го заобикаля. Траките стават обект само тогава, когато са в центъра на главните събития.
В книга 1, гл.168 личи как Херодот не спазва някаква особена логика на последователност на събитията. Напротив – Тракия се споменава във връзка с действията на персите срещу фокейците в Йония.
“...вдигнали платна и заминали към бреговете на Тракия; там основали град Абдера. Преди тях Тимесиос от Клазомене се опитал да го колонизира, без да извлече полза, тъй като бил изгонен от траките. Теосците, които населяват сега Абдера, му отдават почести като на герой.”
Събитията се отнасят до един период от гръцката история, който е известен като колонизация. В съвременната историческа наука обаче тези придвижвания и активности на елини и чужденци не се разбират като понятието колонизация в съвременната ни епоха. Това че йонийци отиват на тракийския бряг, е по-скоро един епизод от т.нар. свързаност (connectivity). Известно е желанието на елините да се сдобият с плодородни земи, да експлоатират златни и сребърни мини. Траките обаче имат своя политика. Принципът на общуването при тях очевидно е бил друг. Те принадлежали към една общност, в която се усещат номадическите черти, разпокъсаност и раздробеност на владенията, което се дължи преди всичко на липсата на уседналост, свойствена за земеделските общини. Самото име Абдера няма гръцки произход, а още по-малко – финикийски, то обаче не може да бъде друго освен тракийско, както се вижда от структурата му (“аб-” е добре позната основа със значение “вода” в тракийски).
В книга 2, гл. 51, Херодот говори за Хермес и прочутите статуи на Хермес с изправен член, т.нар. итифалически статуи. Разказвайки как:
“...елините не са се научили от египтяните да правят статуи на Хермес с изправен член, ами първи от всички елини атиняните заели този обичай от пеласгите; а от атиняните — и останалите елини. Пеласгите дошли и се заселили с тях в страната, когато атиняните вече се числели към елините; откъдето именно и пеласгите започнали да се смятат за елини. Всеки, посветен в оргиите на Кабирите, извършвани от самотраките — а те са заели този обичай от пеласгите — знае какво искам да кажа. По-рано Самотраки е бил населен от пеласги и тези пеласги заживели заедно с атиняните и тъкмо от тях самотраките заели мистериите. И тъй статуи на Хермес с изправен член направили първи от елините атиняните, научавайки се на това от пеласгите. Пеласгите разказвали за този обичай един свещен разказ, който бил показван по време на мистериите в Самотраки.”
В това сведение има няколко различни темпорални перспективи. Отново става дума за пеласгите и за обичая да се почита бог Хермес. Както ще видим по-надолу – в Пета книга, Хермес е божеството, което тракийските първенци (парадинасти) почитали отделно от народа. Хермес е елинско божество, при което се наблюдават чертите на индоевропейската древност. Това е божеството на т.нар. херма, което означава купчина от камъни, с които се определят границите на дадена територия. Подобно означаване на територия е ифалическият знак, репрезентиран чрез издигнати камъни или чрез купчина от камъни. Фалосът има апотропеично (отблъскващо, защитно) значение. Многоликата фигура на Хермес, т.нар. “вестител на боговете”, е също така и бог на тайните деяния, водач на душите на мъртвите (гр. псюхопомпос). Хермата - или могилата, като символ на възпиращата сила и на сакралната мистериозност може да бъде свързана с мистериите в светилището на великите самотракийски богове на остров Самотраки. Пълно объркване е сведението на Херодот, че пеласгите са започнали да се смятат за елини. По-скоро това сведение би трябвало да се разбира като епизод от друга древна история, вплетена по-късно от устните традиции като елинска. Някои учени, интерпретирайки осведомеността на Херодот за оргиите на Кабирите, дори твърдят, че и Херодот бил посветен. Действително Херодот споменава две важни исторически събития, а именно че атиняните са възприели в архаическата епоха (ако не и по-рано) мистериалния култ от Самотраки, където се използвали итифалически статуи на Хермес и съществувалия някога свещен разказ, който служел като сценарий за мистериите в Самотраки. Относно казаното в книга 2, гл. 103, как египетският цар Сесострис:
“...докато преминал сушата и минал от Азия в Европа, където покорил скитите и траките. По мое мнение египетската войска е стигнала най-много до тези народи; в земите им наистина се виждат поставените от него стели, по-нататък ги няма вече. Оттам царят обърнал войската и поел обратно. Когато стигнал до река Фазис, се случило нещо, във всеки случай не съм в състояние да кажа точно какво се случило по-нататък — дали самият цар Сесострис отделил част от войниците си и ги оставил там като заселници, или някои от войниците му, недоволни от броденето, слезли и се заселили в земите около реката.”
Египетски стели в Тракия и Скития обаче все още не са открити. А и въпросът с покоряването на тези два етноса никога не бива да се възприема като възможно. Никой не е влизал по-навътре от крайбрежните територии било в Егея, било в Пропонтида (Мраморно море), било в Черно море.
Дори да си представим пирамидата, описана в книга 2, гл.134:
“И той оставил пирамида, далече по-малка от бащината си, лицето й било отвсякъде по три плетра без двайсет стъпки, тъй като пирамидата била квадратна; до половината била от етиопски камък. Някои елини твърдят, че тя била на Родопис, една хетера, но не са прави; дори ми се струва, че тези хора говорят, без да знаят коя е била Родопис — иначе не биха й приписали построяването на такава пирамида, за която безчет хиляди таланти, така да се каже, били похарчени. Пък и освен това Родопис е била в разцвета си по време на царуването на Амасис, а не на Мюкеринос; Родопис живяла много години по-късно от тези царе, които оставили тези пирамиди, по род била от Тракия, била робиня на Иадмон, син на Хефестополис, мъж от Самос, и била в робство заедно с баснописеца Езоп. Защото и той бил роб на Иадмон, както се вижда твърде добре от следното. Когато според едно богопрорицание делфийците обявявали многократно чрез глашатаи кой желае да получи откупа за душата на Езоп, никой не се явил освен един друг Иадмон, син на сина на Иадмон, и той го получил; тъй че Езоп бил притежание на Иадмон.”,
веднага разбираме, че това е от онези устни разкази, разказвани на атинската агора, с които Херодот си е спечелил славата на разказвач на неправдоподобни истории.
Във всеки случай солидно и недвусмислено е онова, което се казва в книга 2, гл. 167:
“Дали и това елините са научили от египтяните, точно не мога да отсъдя, като гледам как и траки, и скити, и перси, и лидийци, и почти всички варвари смятат за хора от по-долен ранг онези останали граждани и потомците им, които учат занаят, докато за благородни имат онези, които не се занимават с ръчна работа, и особено почитат посветилите се на военното изкуство. Във всеки случай всички елини са се научили на това и най-вече лакедемонците, а пък с най-малко пренебрежение към ръчните занаяти се отнасят коринтците.”
Книга 3, гл. 90 представя сведение за стриктната социална система на персийската империя. Това сведение се отнася за края на 6 и началото на 5 век пр. Хр. Тракийското племе мизи, както и останалите траки от Анатолия плащат различни данъци. Интересно е и сведението за траките от Хелеспонта:
“Тъй от азиатските йонийци и магнесци, от еолийците, карите, ликийците, милюите и памфилите — защото Дарий бил наредил, да плащат един данък — получавал четиристотин таланта сребро. Та това била първата област, която установил; от мизите, лидите, ласоните, кабалите и хютените получавал петстотин таланта — това била втората област. От жителите на Хелеспонта по десния бряг, като се плава навътре, от фригите, от траките, които живеят в Азия, от пафлагонците, мариандините и сирийците данъкът бил триста и шестдесет таланта — това била третата област. От киликийците доходът бил триста и шестдесет бели коня, за всеки ден по един, и петстотин таланта сребро; от тях сто и четиридесет се изразходвали за конницата на гарнизона в киликийската страна, а триста и шестдесет отивали за Дарий — това била четвъртата област.”
Какви са параметрите на този разказ, разтворил се сред многото други? Сумарно (и неточно) би било да го категоризираме като разказ. Той е постоянна тема в хоризонталната плоскост на изреждането, но и обемна многомерна картина на света според Херодот. Според професор Богданов имаме “констелация от значения, за които само се досещаме”. Тогава нашият вид разказ е продукт на една стара разказвателна традиция, която ние се опитваме да разбираме. Но в съзнанието на древните това е било една жива многомерна структура, която те са запаметявали и научавали наизуст. Че запаметяването не е било лесно и напълно успешно, се вижда в многото възвръщания към дадено сведение. Това не е реинтерпретация, както бихме се изразили сега, а един вид особено спомняне, което се дължи на факта, че древните хора - дори и през епохата на класиката, са се опирали на устното слово, а не на писан текст, в който да “направят справка”. Тази традиция в известен смисъл е благотворна и позитивна, доколкото възвръщането към един сюжет го доизглажда и налага.
С това и завършвам темата за особените структури и предлагам за трети вид особен разказ разбирането ми за “възвръщащия мотив/сюжет” като отворена форма, дължаща се на особения начин на възприемане и разбиране на древните елини и техните предшественици във времето.
Без да искам да наподобявам стила на Херодот, мисля, че си струва да припомня финалния пасаж от последния текст на професор Богданов:
“Оригиналният смисъл е констелация от значения, за които само се досещаме. Самият оригинален смисъл е разбиране, а всяко разбиране е присвояващо и преобразуващо. Такова е и разбирането на Херодот, което той разгръща в своята История. Това преобразуващо присвояване става и по други причини, една част от тях контекстови, други заложени в отворения характер на всеки текст.”
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Хубави класификации на Jericho и Εrato. Това за мойрите е велико, значи ще трябва, щом ни видят във форума, да ни оставят "вино, 3 хляба и пари" и ако на сутринта ги няма, значи животът на форумната сесия ще бъде дълъг и щастлив! Малко ме притеснява статутът на моя никнейм Теодоте и дали могат да се комбинират в едно хетера с мойра, но щом Ерато казва... :-), вероятно няма проблем!
Не се и съмнявам, проф. Димитров, че "шареното е понятие", но по-скоро визирах онази "пъстра картина от различни етноси", за която пишете в четвъртия абзац на текста във форума, а не „пойкилос логос“, който съм пренебрегнала, четейки прекрасния ви текст тук. Съжалявам, че се е стигнало чак до Дивия Запад, но при положение, че доста следя за смислите на думите, и съм направо като това, което проф. Богданов нарича “неуморно занимаване с класове, понятия и значения”, въобще не съм разделила пъстрото и шареното. Не познавам добре Херодот, когато вие вече сте го чел, аз не съм била и родена, но открих нещо друго, според което аксиомата-котва може би ще се окаже вярна, затова ще съм ви благодарна, ако Вие, проф. Богданов, Лелята на Сократ и всички, които знаят нещо по въпроса, се включат.
Реших да потърся в интернет изображения на древногръцки котви, за да видя колко са били големи и попаднах на две монети от приблизително 450 - 400 г. пр. Хр. от територията на Аполония Понтика (зная, че е Созопол), където са живели траките- скирмиани, за които Херодот бил писал, но не открих къде точно. Та, още най-старите монети, сечени в Аполония Понтика, на лицето си имали изображение на котва (най-интересното е, че до котвата имало и рак, което също мога да го свържа с щипката сол и щипката любов, но няма, че ще прекаля с емоционалността си). Освен котва и рак имало и буква А, с което се отбелязвало мястото, в което са сечени. На обратната страна на монетите имало символично изображение на Аполон. Монетите са сребърни. По-късно са пуснати и монети с Аполон в профил наляво с къдрава коса, лавров венец и диадема, но от другата страна изображението продължавало да бъде на котва, рак, буквата ”А”. Още по-късно 350 г. пр. Хр. били отсечени много монети с Медуза Горгона, а на обратната страна - котва, рак и буквата „А”. Бронзовите монети също имали котва, рак и буквата ”А” – което явно е било традиционното изображение и което може би доказва, че за един доста дълъг период – котвата е била главният символ на времето. Така ли е? Наистина ще съм задължена на всички, които знаят нещо за котвите и го споделят.
Много се зарадвах, че професор Богданов ни е написал. Както каза Лелята на Сократ - нещата във форумния ни свят си дойдоха на мястото. И аз освен, че му благодаря за интересните думи си мисля, дали “краесловните състояния на словото” не са понякога и динамични случвания преминаващи от неезиковото в езиковото… така както е при формулата за доозначаването, но по-изящно, защото ако при формулата имаме получаване на смисъл от текст, то тук имаме – 1. излизане от думите в действителността, но може и 2. започване на думи от действителността… и тези думи са по-малки от текстовете, от доказаните смисли и от силните неща и по-скоро са паяжинки от смисли, които могат да се измислят и нещо като прекрасното понятие на Леля - „парчета от фрагменти”. Също така прекрасен е поздравът на Истинския Сократ, който нещо избяга като стана въпрос за “Учители-Сократи”, но аз ви поздравявам всички... и най-вече проф. Димитров - като реванш!!! :-)
http://vbox7.com/play:f11022e2 |
Тема № - 12 |
Коментар № - 528 |
|
Теодоте - 2009-07-13 02:54:28 |
|
|
П.П.Забравих да благодаря на Джърико за пожеланията за именния ми ден. Благодарение на дейността на Светия синод сега чествам Петровден на две дати.
Приятно четене на разказите за завладяването на северните егейски пространства и първите стълкновения с Борей.
Ако се вярва на Пития, само добри неща ни очакват, но само ако спазваме предписаното.
До скоро и нека да продължим да изследваме Историята. |
Тема № - 12 |
Коментар № - 527 |
|
Петър А. Димитров - 2009-07-12 22:38:14 |
|
|
Шарени разкази
На запад, към който принадлежа по принцип, наместо багри, казваме на пъстрото шарено. Шарено е понятие, не е само емоционално изразяване. По една много проста причина – защото такъв е светът, калейдоскопичен, кълбовиден или с “красиви гледки”.
Херодот чета от есента на 1973-та, от първите ми стъпки в професията. Отначало ми беше досаден, не го разбирах, беше ми далечен, звучеше отдалечен в пространството.
Но странно чувство имах, езикът му ми допадаше, разказите му ме доближаваха до съвремието, разказите за власт, за човешки съдби, за алчност и пропадане в недрата на голямото нещастие, за красиви жени, за особена любов. Не разбирах добре много неща и не си давах сметка за опита, придобит от елините през столетията, за техния прагматизъм. Сега ми се струва, че го разбирам по-добре: животът и тогава, и сега е да правиш усилие и да вървиш в една посока непрестанно, без да се отчайваш, без да спираш. Никой и тогава, и сега не би си губил време да те хвали, но поне може да изпита уважение към направеното. Тукидид(ес) казва, че ако си беден, но работиш и полагаш усилия, ставаш полезен за полиса, че не бива да си свръхкритичен към съседа, дори ако не ти се нравят неговите постъпки, но да бъдеш толерантен.
Запомнил съм от онова време няколко израза, като “властта е опасно нещо”, “отделният човек е само една случайност”, “след големите печалби идват големите нещастия”, противопоставянето между Азия и Европа. Бях написал, спомням си, за корицата на българския превод, че в Историята става дума за конфликта между “Изтока и Запада”. Рецензентът професор Александър Фол беше препоръчал на издателите да го махнат. Деликатен, той не ми го каза пряко, а и аз не помислих да го обсъждам, въпреки че като млад гледах радикално на събитията. Годината беше 1986.
Само след година имах рядката възможност да погледна на “събитията” от високо, откъдето те се виждаха с години, че даже с десетилетия напред.
Тази панорама, обглед, е за да кажа, че ние сме “в разказа” и че като пишем и мислим за него, постигаме себе си, неусетно.
Но нека разгледаме една перипетия.
История с пеласги
Има не малко опити да се опишат “тайнствените” пеласги. Ето фактите според Херодот. Милтиад завзел Лемнос, “... наказал пеласгите и предал острова на атиняните. Народът застанал на негова страна и се обявил против смъртното му наказание, но му наложил глоба от петдесет таланта заради неразумната му постъпка. После Милтиад умрял от загноясалото и скапало се бедро, а петдесетте таланта изплатил синът му Кимон.” Пеласги и атиняни от древни времена си съперничат, макар и да са живели заедно. Защо? Защото са два отделни етноса: първите имат земи на север, но живели и на юг, в Атика, че и по на юг, в Пелопонес. Но какво се опитва да ни каже Херодот в този епизод: говори ни за Милтиад и Кимон, за Тракийския Херсонесос, за остров Лемнос. Каква е тази приказка? Накратко, Херодот ни дава айтиона за експанзията на атиняните на север, като вметва и Милтиад, който се жени за тракийската принцеса Хегесипюле. Милтиад е победител, той дори “изпълнява” предсказанието на Пития. Преплувал за един ден от Херсонесос до Лемнос!
“139. След като пеласгите избили собствените си синове и жени, нито земята им давала плод, нито жените им; същата участ сполетяла и добитъка им, който не бил както преди. Притиснати от глад и бездетност, пратили хора в Делфи да молят за освобождаване от стоварилите се върху им нещастия. Пития им наредила да получат от атиняните такова наказание, каквото самите атиняни сметнат да им наложат. Пеласгите отишли в Атина и съобщили, че искат да бъдат осъдени за всяка несправедливост, която били сторили. Атиняните застлали и наредили прекрасно легло в притания, сложили до него маса, препълнена с всякакви блага, и поискали от пеласгите да им предадат страната си в това състояние. В отговор пеласгите рекли: „Когато кораб в един и същи ден, гонен от северния вятър, преплува морето от вашата земя до нашата, тогава ние ще ви предадем земята си”; те знаели, че това не можело да стане, защото Атика се намира далеч на юг от Лемнос.”
Но каква е предисторията на този истински “разказ в разказа”. Паросците имат своя версия: “Докато Милтиад се чудел какво да прави, при него дошла една жена от планините и поискала да говори с него. Тя била по род от Парос, името й било Тимо и била помощник-жрица в храма на подземните богини. Тя се явила пред Милтиад и го посъветвала, ако искал много да завземе Парос, да постъпи така, както тя му нареди. Милтиад я послушал и като преминал, пристигайки на хълма, който се намирал пред града, той прескочил през оградата, която опасвала храма на Деметра Тесмофорос, понеже не можел да отвори вратите. Прескочил оградата, влязъл вътре да прави нещо там — било да открадне нещо от нещата, които не можели да се изнасят, било нещо друго. Но пред вратата го обхванал страх, той се върнал по същия път, прескочил зида и си изкълчил бедрото; други разправят, че си навяхнал коляното.”
Жена, жрицата Тимó, се явява на Милтиад. Тя говори като богинята на подземното царство, тя е всъщност Деметра Тесмофорос. Паросците искат наказание за стореното от Тимо. Но Пития не позволила и рекла, че Тимо не била виновна за станалото, защото “Милтиад трябвало да свърши зле и нейното явяване просто го направлявало да попадне в тези нещастия.”
Да видим и друга предистория: След като Милтиад, синът на Кимон, завзел Лемнос се случило още едно чудо. Пеласгите били изгонени от Атика от атиняните. В 6.137. се разказва, “че атиняните видели земята, която самите те били дали на пеласгите — земята се намирала в подножието на Хюметос — да я заселят като възнаграждение за стената, която някога опасвала Акропола; като видели тази добре обработена земя, която преди била лоша и нищо не струвала, атиняните били обхванати от завист и поискали отново да си я върнат; тъй те изгонили пеласгите, без да изтъкват никакъв друг предлог. Както самите атиняни твърдят — изгонили ги справедливо, защото след като се заселили в подножието на Хюметос, пеласгите често се втурвали оттам и им пакостели. Дъщерите на атиняните постоянно ходели за вода на Енеакрунос („Деветте чучура”) (по това време те, а вероятно и останалите елини нямали роби) и когато и да отидели там, пеласгите се отнасяли с тях подигравателно и презрително; но не стига, че правели това, ами замисляли нападение и накрая били хванати на местопрестъплението. Атиняните се показали тогава толкова по-благородни от пеласгите: макар и да имали възможността да ги избият, понеже ги били хванали, че кроят заговор, те не пожелали и само ги предупредили да напуснат земята. Тъй пеласгите, след като напуснали земята им, се заселили в различни места и между другото и в Лемнос.”
Ето го отговора на нашите предишни размисли за това какво станало в дълбоката древност в Елада, когато елините се отправили към Йония.
Продължението четете в “Шарени разкази. История с пеласги 2”.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 526 |
|
Петър А. Димитров - 2009-07-12 22:22:42 |
|
|
На 8 юли в полунощ си пожелах тук 3 неща – те се сбъднаха, макар и в обратна последователност.
Благодарих вече на Теодоте – за отговора и за наградите. (А за последния й коментар – нямам думи, браво Теодоте!)
Станислав Стоянов не само поразсъждава за любовта, но и доказа, че наистина е “компетентен по всички въпроси”.
Накрая и проф. Димитров така хубаво ни отговори, намери точната дума за всеки блогър и най-вече даде тон да се “раз-маха_раджа-са” форумът:-))
А пиша днес макар и в края на деня, за да му кажа - Честит имен ден, професоре. Бъдете ни жив, здрав и повече от щастлив! И пак да ни водите по гръцките острови.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 525 |
|
Jericho - 2009-07-12 21:09:18 |
|
|
“Дано Теодоте, Сократовата леля и Ерато като три мойри се надвесят над тези обстоятелства” – написа в своя отговор-обръщение проф. Димитров.
И тъй като Лелята на Сократ и Теодоте реагираха своевременно, то и аз също ще се включа в тази повече от пъстра и интересна сесия.
Изразът “трите мойри” провокира... един спомен – за онези медальони с котвичка, кръстче и сърце, символизиращи надеждата, вярата и любовта - надеждата, която не ти дава да потънеш, вярата, която те подкрепя, и любовта, която е животът, който (искаме да) живеем!
Оттам дойде и асоциацията за:
Теодоте – която особено след последния й прекрасен коментар асоциирам с котвите – символ на надеждата. Тя, която започва коментара си с това как “безнадеждно й липсва какъвто и да е исторически или културен код”, прави такъв шеметен обрат, за да ни убеди, че една “литературна аксиома-котва може да подреди цялата “История” на Херодот - до съвършенство”.
Лелята на Сократ – абсолютно я свързвам с вярата и...верността. Тя се появява всеки път, когато някой тук напише “Лельо, къде си”, нейни са думите - “Аз продължавам да виждам в този форум един предълъг разговор, едно съвсем живо „Сократово” слово, разменяно между много разговарящи” – ... и аз й вярвам.
И остана любовта. Неслучайно си избрах точно този никнейм - Εrato. Затова с една конкретна история от Херодотовите “Истории” ще подкрепя любовта, Теодоте (която е открила “1 бр. реална любов в книга 6, глава 62”) и проф. Димитров, който призовава трите мойри да обсъдят точно тази история (Книга 6, глава 61-63).
Та спартанският цар Аристон нямал деца, въпреки че се женил за две жени; но не признавал, че вината за това била негова и се оженил за трета жена. Тя била жена на негов приятел-спартанец, който му бил най-близък от гражданите, а тази жена била най-красивата жена в Спарта. При това тя станала най-красива, след като била най-грозна. Момичето било дъщеря на заможни хора, а пък било грозно и родителите й трудно понасяли вида й. Затова дойката й всеки ден носела грозното момиче в светилището на Елена - и всеки път, когато я носела там, дойката поставяла детето пред статуята на богинята и я умолявала да освободи детето от грозотата му. Веднъж когато дойката си тръгвала с детето от светилището, пред тях се явила някаква жена, която докоснала главата на момичето и рекла, че то ще бъде най-красивата от всички жени на Спарта. В тази жена се влюбил Аристон и “любовна страст по тази жена започнала да измъчва”. С хитрост и измама успял да я вземе от приятеля си. Тази жена успяла най-накрая да му роди син, затова дали на това дете името Демаретос („Измолен от народа”) – защото целият спартански народ се молел за Аристон да му се роди син, те го почитали като славен мъж измежду всички царе, които били царували в Спарта.
Накрая, преди да ви поздравя с една песен, искам да ви предложа следната схема.
Ако се почита божеството, ако се слуша гласът на общността (демоса) и ако се спазва традицията в Спарта, ражда се онзи, който извежда полиса до добър и щастлив край. Семейство, власт и любов се вплитат в едно, за да се противопоставят на ситуацията в Атина с Алкмеонидите. Едва ли тази схема е било само едно случайно хрумване на Херодот!!!
Ето и песента - http://vbox7.com/play:b83e4d15&al=1&vid=1700513
“Любовта е да дадеш
на слабия – кураж,
на веселия – милост,
на тъжния – мираж...” – се пее в нея.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 524 |
|
Εrato - 2009-07-12 20:46:32 |
|
|
По-добри понятия не съм срещал!!! В този дъждовен ден са ми като една приказка. Или като една любов...
Поздрав за всички:
http://www.vbox7.com/play:8fbffd5e
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 523 |
|
Истинският Сократ - 2009-07-11 18:56:06 |
|
|
Теодоте,
Благодаря ти, че не ме остави да нижа сълзи :-). Добре че дойде (пак), та и нещата във форумния ни свят да си дойдат на местата - тези места, които си знаем и обичаме.
Много се радвам, че Херодотовите „Истории” са ти харесали, че си видяла красотата в тях. Ами не е за малцина тази красота – текстът е четен устно пред много хора (бил е донякъде като онези живи слова, за които говори Платон), после е преписван-преписван-преписван ... столетия наред. Значи са го харесвали много хора. Изглежда причината да не си видяла тази красота е, че досега не си имала късмета някой да ти заговори на живо с разбиране за красотата на текста. За което трябва да благодарим на професор Богданов и професор Димитров.
Аз продължавам да виждам в този форум един предълъг разговор, едно съвсем живо „Сократово” слово, разменяно между много разговарящи. Писмената форма е подвеждаща. Електронната комуникация ми се струва нов тип култура – устно живо слово, много често анонимно (дори и в нашия случай), но предадено с писмена. То е някакъв хибрид между устното слово на традиционните култури и литературното слово на модерните. И ми дава някаква надежда, че преминаваме от пост-модерно към някакво друго време :-), което много повече ми харесва - в него има място и за такива „парчета от фрагменти”* от артефакти като мен.
Много подходящо музикално приношение за форумния Даймон! Избърса всички редове сълзи :-)!
*Студентско теренно название на чирепчетата от археологическите разкопки.
ПП: И докато написах горното и влязох да го въведа, какво да видя – проф. Богданов е отговорил на въпроса ми :-). По най-прекрасния начин! Благодаря! Прав сте, професоре. Видовете слова наистина се редуват и пресичат, и сигурно в едно време е по-добро едно, в друго – друго, а в трето – и четирите. Като че ли описаното от Вас е едно по-добро разбиране на това ново след-пост-модерно време-култура, в което ми се привижда че преминаваме.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 522 |
|
Лелята на Сократ - 2009-07-11 17:28:24 |
|
|
Ето включвам се.
Дали живото диалогично слово е по-ценно от живото монологично и съответно живото от написаното независимо дали монологично или диалогично? Така или иначе, словото, и устно и писано, е по същество диалогично, винаги хем се опира на контекст, хем го уточнява и прави. В живия и написания диалог, особено в диалозите на Платон, това личи. Личи и в наистина пъстрата История на Херодот.
Но има и друга нужда – от твърдо даден контекст и идеално монологично слово. Колко опити за това в научни, философски и скучни житейски дискурси на осъществен пределен ред.
Да, но нито първото, нито второто е възможно по траен начин. Затова и не може да се каже кое е по-доброто. По-добро няма, двете се редуват и то по много начини.
Нямаше ме няколко дена, отварям и какво да видя – наистина прекрасен разговор. Прекрасни вътрешно-външни диалогични коментари. Защо и вътрешни? Поради живо преминаване от жизнени ситуации към полупонятия и нови жизнени ситуации. Мислене-живот несъмнено по-добро от влизане в коловоза на неуморно занимаване с класове, понятия и значения.
И изведнъж чутовен подвиг на Теодоте, която в дългия си коментар е успяла да бъде толкова вътрешно диалогично жизнена, колкото и понятийно разгърната и отново, макар и с мои понятия, по-словесно разгърната от мен. Така че да не съжаляваме за Крадла. Тя е при нас.
Разбирате какво ме вълнува – срещите на досадно мислителното и разчлененото със стихията на диалогичната жизненост.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 521 |
|
Богдан Богданов - 2009-07-11 17:16:01 |
|
|
КОТВИ
Не зная дали проф. Богданов и проф. Димитров ще могат да отговорят на острите въпроси на Лелята на Сократ: Струва ли живото диалогично слово неизмеримо повече от написаното? Непременно ли ни е необходим истински “Учител-Сократ” или този дух можем да постигнем и само от четене на Платон? Аз нямам база за сравнение, затова мисля, че книгите, повече от хората, носят небивал дух! Все пак, ние, които имаме само книги, можем да ги свеждаме до символи на чистия дух, получен от възможни най-добри “Учители-Сократи”... Лелята на Сократ обаче е благословена, че е имала истински такъв “Учител-Сократ” и думите й за проф. Александър Фол са смели, искрени и красиви. Стана малко тъжно след коментарите на Леля... и тя вероятно го знае. А и въпросите, макар и опиращи се на действителността, като писмото на Флорентино Ариса към Фермина Даса, някак предполагат реторичност. Дали защото и те като едно “краесловно състояние на словото” – са за нещо, което всички знаем, но никой не казва...
***
Та “Историята” на Херодот винаги е била за мен една от най-отписаните книги. Никак не харесвах Херодот, така както не харесвам и историята. Всичките онези имена из текста постоянно ме спъваха – нямах никакво желание нито за присвояване, нито за преобразуване - пълна статичност и толкова! Пълна съпротива и неудоволствие от четенето. И ако на моменти дисциплинираността ми за добро отношение към книгите се събуждаше и за Херодот, то потушаването се извършваше мигновено само при спомена за Халикарнас, Аргос, Аргосянките, Инахос, Ая, Колхида, Фазис, Алиатес, Халис, Крез…и още един милиард такива имена, за които безнадеждно ми липсваше какъвто и да е исторически или културен код… В беззнаковостта на този сбор дори не виждах Елена и Медея, Приам, Александър. “Историята” на Херодот почти 10 години остана за мен пълен провал.
Провал... докато един ден разбрах, че проф. Петър Димитров казва, че “Историята” на Херодот е “пъстра”.
Представяте ли си, била пъстра?!
И се започна. Проф. Богданов написа за “присвояващото преобразуване” и “пролуките”, през които могат да се “зърнат” различни интересни неща, проф. Димитров разказа за траките, които не били безопасни веселяци и за Бореас, сблъскаха Кандавъл и Кандаулес и при това и двамата започнаха да ни убеждават, че “Историята” на Херодот е една книга на любовта - при положение, че, ако трябва да сме честни, там има само 1 бр. реална любов в книга 6, глава 62.
И след 10 години, без да съм наясно какво точно се случи, давам шанс на Херодотовия текст, защото... започна да ме кара да осъзнавам красотата като създадена за малцина. Изведнъж дори старият Артембарес, за когото все не разбирах него ли обесили или внука му, започва да изгрява в пъстроцветен ореол, а когато започна да си мисля за образа му, наоколо започва да мирише на пържена осолена риба... Да не говоря за Елена, лакeдемонците и Спарта, за това, че бързо, но за вечни времена си присвоих Кир, който - при вече наличния съвет, не се спрял да даде и своя съвет... Да не говоря за преобразуването на “те избрали да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други!” (Hdt., IX, 122), което мигновено ми напомни за това, че и равнините разкази и равнините хора като равнината земя хич не са ми по сърце, какво ли пък остава за робството!
И така - започнах да разчитам Херодот. Започнах с небезкористната цел първо да проверя фактите, за да знам все пак с какво си имам работа – история или литература. Така или иначе вече явно бях повредена от така създалата се ситуация и каквото и да четях, все търсех теоретичните ключове за “Историята” – тази дебела книга, която може да се окаже, че не е книга. И това би било доста добре... Би било... само, че проф. Богдан Богданов грижливо беше подредил цяла връзка различни ключове, описани с отделни бележки - кой за какво:
Първи ключ: “Човешкото като ситуация на промяна, идеите за субект и обект”
Втори ключ: “Проблемът за средата, идеите за свят и действителност”
Трети ключ: “Обществените герои като предмет и субект на колективното споменно идентифициране, развиващо разкази”
Разбира се, че ги присвоих – тайно. Дано някога да ми прости!
За мен фактите в историята на Херодот, бяха преди всичко безбройните имена на хора, общности и места (даже и на реки) и в една по-малка степен – събитията, които се случваха (просто не ги виждах заради имената). Това разбиране за фактите обаче не ми помагаше с нищо – нито за по-доброто организиране на пъстротата, нито за достигането да някакъв по-висш смисъл, напротив, оплиташе ме. Затова реших да пробвам с един от ключовете на проф. Богданов, който постави фактологичността в особено важна позиция за разбирането на Херодотовия разказ, с това, че носеше в себе си едно основно послание – ВСИЧКИ СЪБИТИЯ СА “СУБЕКТНИ СТАВАНИЯ”, А ВСИЧКИ ИМЕНА СА “СРЕДИ”, В КОИТО ТЕЗИ СТАВАНИЯ СЕ СЛУЧВАТ. “Историята” на Херодот се разпростя пред мен като голяма географска карта, пригодена за военни цели, в която, на фона на цялата пъстрота, ясно се разграничиха множество събития, спазващи изискването на историята за реалност, с това, че всяко от тях имаше точно определено място. Погледнато по-отвисоко - ставането се рамкираше с име, а разпознаването на модела, означаваше общата ситуация в картата на разказа като динамична и реализираща промяна. Най-интересното беше, че всички тези събития се съживяват и стават динамични само ако бъдат разбрани, и то не като части в текста, а като част от разбиращия ги... Съставени от свободни динамични събития и точни статични имена, фактите в Херодотовата история се конструираха сами – събирайки в едно това, което може да не е истина – случките, и това което може да бъде истина – имената. Ето за това не се знаеше история или литература е, загатвайки за една истина по средата. Но нали и без друго Ницше е казал: “Няма факти – има само интерпретация.” Така, че дори когато става дума за объркването на материалността на знака с това, което той означава, виновни са не фактите, а разбирането...
И за тази ситуация, освен всичко друго, ми се стори пределно красноречива една Херодотова констатация, превърнала се за нас в афоризъм: "Клеветата е ужасна, защото жертва на несправедливостта са двама: този, който разпространява клеветата, и този който й вярва."
Този доста предизвикателен първи тип “факти”, конструиращи се от събития и имена, ме отпрати отново към конструкта на “краесловните състояния на думите”, в който по подобен начин се събира езиковата и извънезиковата действителност. В “Историята” на Херодот такова “краесловно състояние на словото” е любовта. За разлика от конструкта на “факта”, който е предимно динамичен, “състоянието” само по себе си предполага статичност. В “краесловните състояния на думите” обаче не е така, защото предполаганата статичност се отнася само за нивото на езиковостта (в която нещо само се загатва, като се казват други неща), но прехождайки от края на езиковостта към нивото на неезиковото – състоянието се променя в динамично субектно случване. С две думи - разполагаме със знание от действителността, но почти не говорим за това. Херодот също не говори много за любовта, оставяйки нейното случване в неезиковата действителност. Проф. Богданов и проф. Димитров обаче говорят – първият като я прави част от големите истории, в които субектното случване става в средата на големи имена, а вторият като разказва същинска история, но твърди, че цялата “История” е споена от любовта, по-важното обаче е, че казва “любовта на елините им е, за да заместят проблемите на ежедневието” – оставяйки я малко навън, след края на словото.
Няма да е честно, говорейки за Херодот, да не вплитаме и по една собствена история, което аз ще направя, за да илюстрирам “краесловното състояние на словото” и неговия тип фактологичност. Заради случилото се във форума избрах да добавя “щипка любов” в историята, така както се добавя “щипка сол” в гозбата. Средата на това случване започва от старата приказка за солта: Един баща-цар извикал трите си дъщери и ги попитал коя колко го обича - едната казала: колкото цялото злато на света, другата казала: колкото всички диаманти на света, а третата - "колкото щипка сол" (единственият реално измерим отговор) и бащата-цар я прогонил (грешно разбиране/интерпретация). В едни от вариантите на приказката дори я прогонил в гората с чувал сол на гърба (какво е имало в този чувал, солта е тежка - дали е бил пълен с нейната любов или с неговото неразбиране), а в други - просто я прогонил в далечно царство. Във всички варианти на приказката, накрая, царят достига до разбирането на "факта" - щипката сол е вкусът на храната (реалност) - любовта може да се съизмерва само с реални неща (а не толкова да се говори) - щипката любов е вкусът на живота. Понякога фактите могат да бъдат и такива – като “щипката сол”, която събира в себе си една видима конкретна реалност (солта) и една по-висша невидима реалност (любовта) и означава двете едновременно. Затова обаче не трябва да се забравя, че в щипката любов, винаги има и една щипка сол.
Търсейки любовта в Херодотовата история, или трябваше да излезна навън... или ... да направя това, което направих. Не намерих любов, но намерих една морско синя литературна аксиома, леко солена от това, че елините постоянно я хвърляха и вдигаха като котва – една литературна аксиома-котва, която най-накрая ми подреди цялата “История” на Херодот - до съвършенство.
***
АКСИОМАТА:
“Историята” на Херодот е “разказ за ставането на общност”, в който най-главното движение се изобразява чрез многократно срещащото се из всички книги "вдигнали котва” и “хвърлили котва", чиято цел е постоянното свързване със среда или търсене на среда, в която да се случват отделните елински ставания. В последната книга, Херодот включва фигурата на “обществения герой”, разпознаваща се в образа на атинянина Софанес, син на Еутюхидес, от дема Декелея:
"74. Софанес бил от този дeм и след като се отличил тогава сред атиняните, за него започнали да разказват две истории: едната, че носел завързана с медна верига за пояса на бронята си желязна котва, която хвърлял на земята, колчем се приближавал до неприятелите си, с цел да не могат, когато го нападнат, да го изтикат извън бойния ред; почнели ли противниците му да бягат, той вземал котвата и така се впускал да ги преследва. Това се разправя в тази история. В друга история това се оспорва, именно че върху щита си, който той непрекъснато въртял и никога не оставял в покой, имало само изображение на котва и никаква желязна котва не била завързана за ризницата му."
***
Не съм обърнала внимание на това, което Maha_raja 2 каза за винено-червения средиземноморски фон на Полиняк, но тази теория би работила добре с моята аксиома. По-скоро това, от което тръгнах беше заглавието на проф. Димитров във форума - "Особена структура на няколко сюжета у Херодот" – от една страна, сюжетната раздробеност, а от друга, оксиморонът за структурата, която е “особена” или направо невъзможна. Постмодерността/хипермодерността може и да е деконструираща и безгрижна, но елините не са били такива, затова си мисля, че няма как да няма скрита система за структура и в “Историята” на Херодот, дори ако не е била литература, а е била история. С какво иначе са я завързвали за действителността?
Основната методология, по която извърших реставрацията на аксиомната структура, са по-горе цитираните текстове на проф. Богданов, които не са специални анализи върху Херодот, но са универсални теоретични заключения, ползващи епистемологията на различни текстови структури. Ще цитирам две най-важни части, върху които се опирам:
1. "Обществените герои са чест предмет на колективното спомняне. Когато се изразява в протичане, то прави от тях субекти на фабули за изпитани премеждия, за промени в съдбата им, съдба толкова на героите, колкото и на представяните от тях колективи."
2. "Понеже колективното идентифициране се колебае между различни постановки и особено между аспектите на индивидуалното и колективното, работата му налага образуването на ред от сменящи се решения (хвърлянето/ вдигането на котва). Именно такъв ред предлагат коментираните разкази за обществени герои, в чиято дълбина се структурира парадоксът на социалното човешко съществуване, това, че от една страна човешките колективи трябва да се репрезентират от повдигнати в степен индивиди, но че от друга страна това репрезентиране не е трайно приемливо. Така е и поради ред конкретни причини, но и поради принципната несводимост на колективното към индивидуално и обратно. Поради мобилната си субектност отделният човек не е пределно отделен и може да служи за означител на единицата на колектива (котвата за ризницата/котвата на щита), но той обикновено се проваля в тази си роля (умира в следващата глава). В края на краищата човешките колективи са нещо множествено, а отделните хора, дори когато са героизирани, са само отделни хора."
Конкретната структура на субектното ставане на общността лесно може да се види като схема (Елада – елини – вдигане/хвърляне на котви), спрямо която работи схемата на свръхсубектното ставане на обществения герой (Декелея – Софанес – котва, завързана за ризница/котва изобразена на меча). Комуникацията между двете схеми може да бъде сведена до - общност-герой-действие/разказ.
Митично-литературният образ на Софанес в края на книгата, обобщава образа на елинската общност – той е общественият герой на елинския свят, сборният образ на всички елини, а неговата котва, завързана за ризницата му е символ на всички хвърлени и вдигнати от елините котви, които от своя страна са символ на движението, промяната и храбростта на елинския свят. Още по-обемащ е символът на котвата, изобразена на щита на Софанес – първо, тя прави обществения герой по-реален, придвижва го от митичното към литературното и към разказа на историята, второ – изобразената на щита котва е спомен и по-точно спомняне и символичен споменен разказ... който преди всичко трябва да е действителен/реален, а не митичен. Котвата, изобразена на щита на Софанес е и спомен за големия епос, за Омир, за щита на Ахил. Дали пък Херодот не е бил леко и постмодерен/хипермодерен, точно заради начина, по който е изобразена котвата (изрично е казано, че върху щита има само котва) като чист символ. При всички положения, така както щитът на Ахил изобразява живота на Древна Елада, щитът на Софанес изобразява същото – но само с един символ – котвата.
Малката общност на Софанес не била каква и да е: "декелейците били извършили някога подвиг, който им останал полезен за всички времена" (Hdt., IX, 73). За да може по-голямата общност да си набави обществен герой от по-малката общност: “дема Декелея е единственият дем, който не загива, когато лакедемонците опустошавали цяла Атика” (Hdt., IX, 73). След като общественият герой си свърши работата, може да бъде освободен: “смъртта застигнала самия Софанес като доблестен мъж. Като атински военачалник заедно с Леагрос, син на Глаукон, той бил убит от едоните в Датон в едно сражение за златните мини.” (Hdt., IX, 75). Както казва проф. Богданов – колкото и да е велик и митичен този герой, той все пак е отделен човек, а не общност.
Има и още един факт, който отпраща към Омир - демът Декелея се свързва с размириците около търсенето на похитената Елена – така се казва в последната книга (Hdt., IX, 75). Това, най-вероятно, не е случайно, защото в първата книга (Hdt., I, 3) се разказва за похищаването на Елена. И се чудя – ако наистина не е случайно – и “Историята” е изградена с толкова съвършена – богата и лека - структура, която да е чак пък рамково обхваната (направо положена над големия елински епос), то кой е този подмолен майстор на структури – самата история, времето, Херодот, логографите или аз?:-)
Тези отношения между ставането на общността и ролята на обществения герой са това, което проф. Димитров нарича в текста си “многомерна картина на света”, “калейдоскопично виждане”, “особено спомняне”. В схемата на проф. Богданов ставането на общността бележи и по-голямото правене на действителност. Някъде в тази част при него се появява и “разбирането” с вечната връзка факт-разбиране. По-интересното е, че точно тук се появява и едно друго нещо – любовта, която е и друго – разбиране и надхвърляне, а по-висш от любовта-разбиране-надхвърляне е само Бог. Отношенията в това случване на общността, което случва и по-големия свят, и случва цялата действителност - земна и небесна, проф. Богданов нарича “себенадхвърляне”, защото сигурно е по-лесно човек да надхвърли каквото и да било, отколкото да надхвърли себе си. Нарича ги и по още един начин - “пъстри”.
Безсилна съм. Проф. Богдан Богданов нарича начина, по който се гради действителността - “пъстри отношения”! И според мен са се наговорили - още от преди!:-)
http://www.vbox7.com/play:3078cf70
***
Попрочетох малко за котвите - някога те били много тежки и затова въпросът, който сега ме занимава, е дали котвата, завързана за ризницата на Софанес, е била толкова тежка, колкото чувалът на най-малката дъщеря, която казала на баща си, че го обича колкото щипка сол.
А при Херодот -
“През онази година повече нищо не се случило.” (Hdt., IX, 121).
Затова може би е време и аз да вдигам котва....
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 520 |
|
Теодоте - 2009-07-11 14:05:22 |
|
|
Сюжети, наративи, спомени...
Няколко линии на големия разказ в изказаните мнения показват, че нашият форум работи и ни води към ползотворни разбирания. Аз с удоволствие констатирам и желанието да се разнообрази форумният контекст, както и съставът на участниците. Много се надявам на по-младите участници. Защото форумът е място, където всички се учим. Дори някои отиват отвъд Втора книга!
Бих желал да вмъкна един разказ за властта, любовта и обяснителните истории, айтионите.
Така се надявам да отговоря на въпросите на блогърите, а и да развия по моему някои от техните линии.
Малките закачки с музикални линкове са добре дошли в блога и аз ги приветствам. Те ми изглеждат като жертвени дарове на молители, седнали пред свещен олтар на божество.
Ето “схемата” с нейните неизбежни “нишки”.
В Спарта (кн. 6, гл. 52 и следв.) се заражда спор за първородния син и наследяването на властта. В предишно писание вече стана дума за произхода на дорийските вождове – че били египтяни. А ето и едно друго интересно място: “56. Спартанците дали на царете си следните изключителни права: две жречески длъжности — тази на Зевс Лакедемонски и другата на Зевс Ураниос; както и правото да водят война, с която страна пожелаят без за това да има каквато и да е пречка от страна на спартанците; ако някой се възпротиви — щял да бъде обявен за нечестивец; при военни действия царете да имат право да вървят най-отпред и да се оттеглят последни; сто отбрани мъже да ги пазят при поход; при походите си да принасят в жертва толкова добитък, колкото поискат, като кожите и месото от гърба на жертвените животни да остават за тях.”
Спартанските закони възхождат към две различни старини: едната е египетската, а другата – персийската. Херодот няма тук много голям избор. До там се е простирал неговият опит. Но той все пак рационализира разказа си и го обективира. Дали това става с “малки” истории или истории за големи страни-държави Херодот е все последователно мъдър в желанието си да обясни света. Както става в гл. 56, той избира да разкаже за Спарта, защото моделът е “смесен” - царят има и жреческата власт, противно на всеелинската демократична система. Но тогава не е ли наблюдателят Херодот и оценител на големия разказ?
Сигурно е така, иначе нямаше да напише историята на Демаретос (вижте в Любов и власт 2. на проф. Богданов). Тя идва след обяснението за нерешеното наследство в гл.52. Интригата се заплита от една друга жена, жената на Аристон. Веднага ще отбележа две неща: тя не наименована и второ, от грозна се е превърнала в най-голяма красавица. Дано Теодоте, Сократовата леля и Ерато, като три мойри се надвесят над тези обстоятелства! А защо не и Станислав Стоянов (от “Алфа Рисърч”, нали?).
Искам да приканя и рационалната Маха_раджа да покаже германския си последователен стил, освен ако не е заминала за морето. Демаретос („измоленият от народа”) ще е благодарен фон за постмодерни разяснения. Впрочем, дали това не е аватар (“Маха раджа”) на самия “велик цар” на персите?
Съвсем различен е историческият фон за Атина. Това е добро доказателство, че Херодот е на страната на демокрацията и че е прекарал много години от живота си там. В гл. 125-131 надълго и с вещина той разказва за славния род на Алкмеонидите, които дават демокрацията на атиняните. В този разказ аз виждам Омировата традиция за женихите в Одисеята, както и като “възвръщащ” разказа за Агаристе от гл. 125: “От древни времена Алкмеонидите били прочути в Атина, но от времето на Алкмеон и по-късно на Мегаклес те станали още по-прочути.” Агаристе има далеч по-добра съдба от безименната спартанка. Тя няма какво да обяснява. Ще припомня пак едно място от Любов и власт 2: “Мястото на любовта в този свят е ограничено. Малката история е все пак история, занимава се с властови конфликти и обществени съдби. Колкото и частно да са представени субектите на тези конфликти, за любов в тях става дума откъслечно като момент от династическо-семейна интрига или като мотив за действие по постигане на висока обществена цел. Това не се отнася за цялата словесност на онова време. В монодическата лирика любовта се наблюдава като нещо само по себе си, усложнено с вътрешни събития и развиващо като че ли чисти любовни разкази. Разбира се, и в тях разказът не протича еднотемно.”
Пристрастията на Херодот не го откъсват от неговото кредо да представя няколко събития наведнъж и да драматизира с пъстри перипетии. Защото, както казва и професор Богданов, “И като реална, и като литературна ситуация освен любов любовта непременно е и нещо друго.”
Специалистът Стоянов потвърждава тази констатация: “При любовта, обаче, всички състояния са надкритични.” Или както аз го разбирам, любовта е израз и на рационалност и прагматичност у елините. И следователно не бива да очакваме онзи постмодерен образ, както е у Теодоте.
И накрая, както ни е традицията, ето още едно нещо за онези, които са забелязали, че има прилики в изказа и стила на форумците. Аз самият се чувствам добре да “присвоя” нещо от онова, което вие пишете. Дали то ще е от Прикриващата тайни или от Истинския Сократ, или от махараджката, от Ерато, от специалиста от “Алфа Рисърч”, от ГГ, и т.н., аз все ще съм щастлив.
А ако не съм ви благодарил, правя го сега с удоволствие.
|
Тема № - 12 |
Коментар № - 519 |
|
Петър А. Димитров - 2009-07-10 15:44:55 |
|
|
|