ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Моята история?
Дали да я разкажа. Чудя се. Може би ще е чиста загуба на време. Знам ли?! Тривиална е. Повече от класическа. Дори не мисля, че са нужни много думи за нея. Не си струва. Защо ли? Може да се представи просто. С няколко знака само - препинателни, нотни и т.н. Напълно достатъчни сами по себе си. Защо пък не? Не, не! Историята ми не е знакова. Опазил ме е господ от суета.
Началото:
Видимо е. С две точки. Една над друга. В естествен цвят. Кафяво. Без значение, с какво са нарисувани. Може с всичко – молив, четка, пастел …Лежат в равнина. Хипотетично, разбира се. Мислено могат да се свържат в права. Или да се слеят и да съвпаднат. Дори!
В средата...
Всяка подобна история протича някъде. Със завръзка в среда. Там звучи мелодия. Може би любима някога. Вече забравена. Има сбит текст – кратък, лишен от контекст. Повтарящ се до пълно изтощение. И припев…Без край!
Историята, всъщност, най-кратко би могла да се представи така.
Май...
http://vbox7.com/play:24158cbb&al=1&vid=1213029
И край.
Е, най-сетне! Накрая. Нищо особено не е. Съвсем според очакванията. С тъмен екран. Колко пиксела? Не знам, наистина. Трябва ли да ме интересува? Не вярвам. Не! Не мисля.
След него?
О, просто е! Ясно и лесно. Друго парче. Без значение какво. Няма смисъл да се избира...кой знае колко. И без друго всички подобни са еднакви. Е, горе – долу. Нищо чудно! Свършват за около 3 минути. Ценното е, че са универсални. Подходящи за всеки сезон. Все си убиваш времето.
С някаква история.
P. S. От известно време упорито си търся лещи. С малък диоптър. Честно – сини! Кафявото е демоде:)
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 787 |
|
Тити - 2009-09-16 13:51:00 |
|
|
Все хубави теми пос„дсказваш, Теодоте.
Защо така търпи велекият цар несполуки и несгоди. Херодото отговаря - се оказа на неподходящо място в неподходящо време. С това Херодот обяснява - а интерпретациите могат да бъдат бол. Моята . не е съдба Ксеркс да успее, т.е. вече загуби и в голям и в балък свой жизнен план.
А изречението, не знам чие, нямам и време да го пусна в месомелачката. Прилича и на Бодриаровото, и на Зимеловото, но най-близко засега до актор-мрежовата- теория (ANT) на Латур и Лоу. У Лоу дори има няколка фпагмента с почтий същия смисъл.
Простото външното съвпада с простото вътрешното - тоав е така, че те и едно и също и различно само ако ге разглеждат класически - атомистично. Те са едно и също защото ако ги разделиш губят се
Поздрави |
Тема № - 15 |
Коментар № - 786 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-09-16 09:11:07 |
|
|
Почти сте в новото време:)
Станислав може да прескочи границата, ако да речем има едно последно изречение от рода на “След това се разделихме, но родителите и още ме обичат... аз пък я обичам нея и понякога отивам в KFC, сядам сам на една маса и започвам да чета Херодот, защото е дълъг и защото може да запълни времето ми, така че да не мисля за нея, докато наоколо минават един милион същества, а не моята определена жена...”Определена” като тази на Ксеркс”! :-)
При теб, Лельо нещата са по-сложни... тези дни си мислех, че ти си единственият човек, който ще може да напише за дрехата-самоличност, защото разбираш от парченца от фрагменти, но ... сега зная и от чия гледна точка ще я напишеш – от тази на подаряващата Аместрис:-).
На мене Ксерк ми се струва интересен, но това е сигурно, защото по принцип царската идеология е една от най-обърнатите идеологии – тя не се създава от самия цар, а от тези под и около него. Царят е потърпевш във всичко, не само в любовта.
Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс не претърпява наказание от боговете? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен?
Може би отговорът се крие някъде около това, което професор Богданов нарича “действия- случвания” и “противодействия-прегради” – човешики, не извънчовешки...
Ксеркс просто се влюбва.
Аз го харесвам Ксеркс. Буквално погледнато Ксеркс се влюбва между една битка и рождения си ден. Само неговият характер бил малко по-сложен. Само той надхвърля в разказа. Всичко друго спазва ред – войни, пътувания, обичаи, рождени дни. Ксеркс се опитва да ги надхвърли, но не успява от противодействията-прегради на другите герои, които го връхлитат и не стига, че правят царския разказ малък, но и принуждават влюбения цар да започне да живее по реда на своята метафора. В началото жената на Масистес си помислила, че той не е насилник... в края брат му - напротив... Те го принуждават да върви в правия път. И той тръгва, първо с това, че ги изпреварва и убива.
Но дали да пусна Лелята на Со в новото време, за отгатването на тънкия смисъл, че оприличавайки се с някой друг, може да разкажеш за собствената си любов?.....
Вижте едно интересно изречение:
“Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.”
Какво ли означава?...
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 785 |
|
Теодоте - 2009-09-16 07:19:47 |
|
|
Много труден въпрос ми задаваш, Теодоте. На никого не мога да се оприлича като цялостен образ, но мога да оприлича мои действия с някои конкретни действия на героите – както казах някои действия съм ги правила, само че в различни от тази история контексти и с различна идеология.
Първо, и най-важно – никога не съм попадала (и дано да не попадам!) в контекста на власт и властници. Аз съм много малък човек, дребничък. Оттам насетне ми е много по-лесно. Моите интимни действителности не пречат на никого. Градя си ги бавно, старая се да стъпвам внимателно; много мисля; старая се да мога да се променям за да уважавам света на другия. Много ми помага чувството за хумор за да избягвам гнева и стреса. Също ми помага постоянната готовност да се откажа да се боря, ако виждам че борбата ми може да доведе до катастрофа. Друго важно – винаги знам какво искам и почти винаги знам как да го постигна. Следващо важно – винаги съм имала свой свят, в който се чувствам много добре, дори и ако отвън нещо не върви по мед и масло.
Ако се поставя в ситуацията на Аместрис бих оставила този глупав мъж да си ходи при новата любима. Не само бих го оставила, бих го и накарала. За какво ми е да ми се прави, че ме обича? Любовта му би имала стойност, само ако е доброволна и свободна. Той трябва да се чувства свободен да отиде при друга когато пожелае. Ама да отиде наистина изцяло, а не да се връща после пак при мен за нови дрешки (моите дарове, моя любовен свят), с които после да се хвали пред други. Аз обаче зная, че една царица не може да постъпи така. Затова никога не съм си мечтала да бъда принцеса, както повечето момиченца ;-). Сега предполагам разбираш защо се харесвам Леля :-))).
Жената на Масистес не е представена разгърнато, не можем да я преценим достатъчно добре. Както можеш да предположиш, моята любовна идеология може да бъде също такава простичка, тесногръда и непомръдваема. Артаюнте ми е напълно чужда като идеология, но точно нейното действие съм го извършвала, макар и в простия незлоблив любовен контекст като на Масистови. Ксеркс – цар, алчен, властен, суетен, хвалипръцко, неуважителен, не чете знаците, любовно нескопосен, късно му идва ума в главата, и като му дойде не прави нищо поне малко да замаже положението. С него си приличам по хваленето (но не с чужди действителности!) и по късното идване на ума. Но поне като ми дойде ума, аз се опитвам да спасявам/замазвам положението или моля някой приятел да ми помогне :-).
Виж колко много се постарах ;-)! Ще пуснеш ли и мен в новото време :-)?
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 784 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-16 00:50:04 |
|
|
И мен ме привлече темата за любовта, харесва ми идеята за споделяне на лични любовни истории. Някои неща ги разбирам, някои – не съвсем и не веднага. Ето например, не мога да разбера как може да се търси “кой е по-виновният за предизвикването на любовта – мъжът или жената”. Не ми се връзват нещо любовта и вината, а пък си мисля, че любовта не се предизвиква, тя самата предизвиква – и мъжа, и жената. И що да има потърпевши – който е изпитал любовта, ама истинската любов...едва ли би бил потърпевш. По-скоро потърпевши са другите – тези, които не са изпитали любовта. Дали...нали... |
Тема № - 15 |
Коментар № - 783 |
|
Jericho - 2009-09-15 23:55:17 |
|
|
Здравей Лельо,
Безспорно си права за това, че Аместрис не би посегнала на Артаюнте и особено за причината. Хайде малко да изместим историята към "истинския разказ". Ти с кой от героите-действителни лица там би се оприличила?
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 782 |
|
Теодоте - 2009-09-15 23:22:49 |
|
|
Теодоте, в нашия разказ Ксеркс има най-голямата идеология – царската (притежавам цялата/всяка власт и имам правото да правя каквото и както пожелая). Тази голяма царска идеология убива малките любовни идеологии, въпреки че в някои конкретни моменти малките идеологии се опитват да кажат на Ксеркс, че когато се държи глупаво (не по царски), и те могат да го надвият. Накрая дори и той започва да разбира какво става. Мисля че Херо ни казва, че царската идеология убива Масистес, жена му и рода им, защото не й се подчиняват (любовта е свободна дори и в царския двор). Показва ни също, че все пак нещо може да надвие дори и всесилната царска идеология. Масистес, жена му и родът им физически загиват ужасно, но създаденият чрез техните образи пример за любовен свят остава ненадвит.
Артаюнте на мен ми се вижда третостепенен герой – понеже жената на Масистес има друга важна роля (на една Пенелопа), трябва някоя друга все пак да стане любовница на Ксеркс, за да има кой да му вземе подаръка. Много удобна за целта е наистина дъщерята на Масистес, защото после ще послужи и за повод майка й да пострада без вина. Нейната защита е отново царската идеология (царската мантия) – Артаюнте е бъдещата царица на Персия. Аместрис не би й посегнала, защото това ще означава, че ще прекъсне поколението на сина си, на династията им.
Доц. Варзоновцев, много ми хареса това Ваше размишление: „Любовта в тази връзка може да бъде възприета именно като проява на такъв авторски поглед върху някогашната реалност, някогашните събития и случки. Опит за доближаването на това отдалечено време чрез ...съпреживяването. А какво може да бъде по-податливо на съпреживяване от любовта?” Мисля, че хубавите истории се правят именно по този начин. Той помага много и при ученето, и преподаването.
Сократе, тръпна в очакване на новите ти любовни разкази! Не се съмнявам, че ще са поне толкова хубави, колкото историята ти как си се влюбил във форума! Историята на Станислав също много ми хареса, макар че ме и натъжи! Ходатайствам пред Теодоте да се смили и да Ви пусне в новата епоха! После ще си изпрося да ме научите и мен на нещо от там! Ето на, такава идеология си измислих сега :-)!
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 781 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-15 22:00:33 |
|
|
На една крачка съм, за да премина отвъд постмодернизма!
Беше лятото на 2006. С моите приятели щяхме да прекараме седем дни във Варна. Да си призная честно много пъти съм бил там и всеки път ми харесва все повече и повече.
Компанията ни се състоеше от 4 души. Пристигнахме в морската столица и се настанихме в един хотел близо до брега (няма да споменавам името, за да не правя реклама).
Втория ден след пристигането ни бяхме седнали в KFC, за да обядваме. Докато седяхме в заведението влезнаха две много симпатични момичета и, разбира се, ние веднага започнахме да ги обсъждаме :-). Тъй като заведението е на самообслужване едното от момичетата, опитвайки се да си вдигне телефона, изпусна цялата табла с храна на земята. Аз реших да се направя на истински кавалер и отидох да й помогна. Понеже съм много симпатичен, пък и скромен, се заприказвах с нея и с приятелката й. Поканихме ги на нашата маса и час по-късно аз имах нейния телефонен номер и уговорка за среща на плажа на другата сутрин.
Видяхме се на уговореното място. Прекарахме почти целия ден на плажа. След това се разхождахме по морската алея, където изгорях на потник, ходихме по магазините, в мола, в морската градина, в делфинариума. Другите дни от почивката също прекарахме заедно. И станахме гаджета :-)
Оказа се, че е отишла на море с най-добрата си приятелка, учи стопанско управление в СУ. Бяхме около 2 години заедно, но тя спечели стипендия за обучение в САЩ и се наложи да се разделим. Чуваме се понякога по телефона и в скайп, но не много, заради часовата разлика. Вече всеки си е поел по своя път, както се случва понякога в живота. Родителите й много ме харесаха и въпреки че вече не съм с това момиче, майка й все още ми се обажда за рождения ми ден. Много мили хора :-).
Ако някой се интересува в момента нямам гадже.
Преминах ли вече отвъд постмодернизма? |
Тема № - 15 |
Коментар № - 780 |
|
Станислав Стоянов - 2009-09-15 16:42:24 |
|
|
Малко ми стряска една възможна квалификация на Херодот като идеолог. Все пак той остана като "първи историк" много преди историята да стане наука, или по-точно, много преди историята започна да се самооткрива, да оприличава на наука и да бяга от разказа и рзказването ...писмено.
Тук ще напомня един известен момент у Платон. В мита за Атрантида той обяснява забравянето й със загуба на писмените свителества, оставяни от бягащите атлантидци(атлантиани ?)
Артог навремето ми порази с това развеждане на слушането и гледането - по-точно четенето. Въпреки че се знае - по добре един път да видиш, отколкото сто пъти да слъшеш.
Точно в пукнатината между присъствието и спомнянето - Пол Рикер много подробно разглежда тази пукнатина - се вмества нормативния поглед, оценката и отношението.
Херодот разказва писмено за неща, за които е чул дори не от свидетелите - не от очевидците, а от другите подобни нему, които само са слъшали за нещата.
Любовта в тази връзка може да бъде възприета именно като проява на такъв авторски поглед върху някогашната реалност, някогашните събития и случки. Опит за доближаването на това отдалечено време чрез ...съпреживяването. А какво може да бъде по-податливо на съпреживяване от любовта?
P.S.Пак много се извинявам за грешките. Както и да преглеждам откривам все нови и нови. Но сигурен съм, че пака останаха :-(( |
Тема № - 15 |
Коментар № - 779 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-09-15 11:38:07 |
|
|
Каква любовна история трябва да разкажеме по-точно? Собствена, която се е случила с мен или такава каквато знам от любов-разказ? Аз ще разкажа. Може и няколко да разкажа! |
Тема № - 15 |
Коментар № - 778 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-15 09:57:19 |
|
|
|
|
|