ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря за първите коментари, особено за коментара на Теодоте, който притегля вниманието - 1. към други места в текста на Херодот, и 2. открива линията на други възможни смисли.
Аз съм разгледал текста на анализирания разказ в по-висока степен сам по себе си отколкото това е реално в текста на Историята. Това е особеността на големите текстове – отделящите се по-малки текстове в тях, могат да се четат и разбират и в по-дълги редове, а и с повече редове вътре в тях. В разказа за любовта на Ксеркс наистина има ред, по който вие сте тръгнали, а аз съм загърбил – за Масистес и неговата съпруга. Такъв ми е прочитът, едноредов. Въпросът е какъв е самият разказ. Точен отговор няма. Разказът е многоредов и многотекстов. Аз съм казал «разказ за любовта», вкарал съм парадигма и съм свел многотекстовостта до определен текст. Коментирането и разбирането са винаги свеждане.
Да, но има две многотекстовости. Едната е на самия Херодотов текст, в който има по-дълги и по-кратки редове и различни дискурси. Аз предложих да различаваме два – разказ и повествование, голяма и малка история. Те личат в текста на Историята на Херодот и казано с научна метафора, са вътре в него. Но има и втора многотекстовост. Тя се поражда от нашия прочит и очевидно не е в текста. Като прекрасния ред на смисъла, очертан от Теодоте, за дрехата-самоличност. Той може би идва от тогавашния контекст. Теодоте или някой друг може да се заеме и да го докаже. Да, но и да не идва от контекста, този ред на разбиране е възможен и съвсем на място.
Текстът и на този разказ, а и на цялата История на Херодот е със зададен смисъл само донякъде. Този смисъл става актуален и се доработва в хода на начие четене и разбиране. Така че текстът е многотекстов и сам по себе си, т.е. е вече нещо прочетено и разбрано, но става и допълнително многотекстов втори път в хода на актуалното си четене. Разбирането на второто не отменя нито работата на историка по разбирането на първото, по тогавашната реалност и изследването, което й прави Херодот, нито работата на текстолога литератор, който разглежда реалните дискурси, с които си служи Херодот. А той наистина си служи с това, което наричам разказ, и наистина се колебае между категориите на голямата и малката история, за които говоря.
Както става при всяко четене и разбиране, вие сте тръгнали по линията на разбирането с идентифициране. Влезли сте в опозитивната идентичност «мъж-жена», привлякла ви е темата за това кой е по-виновният за предизвикването на любовта – мъжът или жената. Жените са се изказали по типичен антиженски начин, а мъжете не са се произнесли по темата. Но аз ви подтиквам към друга идентификация и друга тема. Защо не влезете тук с любовните си истории и защо не се опитате да си дадете сметка евентуалният разказ в тях реално ли се е случил, или е по-скоро нанесен от съзнанието ви върху събития, които не са протекли в разказен ред.
Защо ви карам? Херодот естествено ползва идеологията на разказността в двете форми, които ви представих и които сигурно могат да се умножат. Едно от големите усилия на постмодерното време, в чийто залез живеят някои от нас, е разобличаването на разказа като един вид идеология, която един вид се нанася върху това, което се случва. Такова усилие има и в киното. Прекрасен особен авторски неразказен филм на Иван Станев ще бъде представен в София след около два месеца. Аз мислех да предложа текст върху филма в нашия форум. Но сега мога да го илюстрирам само с кратък клип и затова се отказах.
Давам два противоположни примера от един и същ голям режисьор – Вим Вендерс, с надеждата, че сте гледали неговите филми. Първият пример е кратката новела в сборния филм «Тромпетът» - пустинен американски запад, героят кара кола, прилошава му, отровил се е, търси болница, халюцинира, попада случайно на момиче, което го отвежда в болница, там го спасяват, той се събужда, вижда, че лежи в болнична стая, момичето е до него, усмихва му се, щастлив е, че се е отървал, хвали момичето, че е добър шофьор, а то споделя, че е взело шофьорска книжка преди две седмици. Никакъв разказ, просто история. Вторият пример с филм на Вендерс е «Смърт в Палермо» - реминисциране на «Смърт във Венеция» на Висконти, масивна история, която се опитва да не бъде разказ. За което помага голям прекрасен снимков материал, героят е фотограф. Да, но историята клони към това да бъде просто любовен разказ, независимо от прииждащия от метафизичното сценарио смисъл.
Не само постмодерното време, съвременността също се бори с идеологията на големия разказ. Борбата сама по себе си е смисъл – искаме да се различаваме, да бъдем други, искаме да има прогрес. Постижението е налице. В литературата, в киното, в самия живот – все по-малки и все повече и повече неразказни разкази и неразказни протичания, в които като че ли само се репрезентира. Да, но разказът дебне. Не е лесно да бъдем съвременни. Въпросът е дали миналото ни влече назад или нещо друго.
Та поемете тези въпроси и тази тема за разказа, опитайте с ваши истории, особено с любовни.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 757 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-09-13 10:28:44 |
|
|
Со, това е една много точна характеристика от твоя страна. И като една мъжкарана, ще отговоря на въпроса "Защо мъжете са потърпевши, когато изпитват любов?", първа след Леля.
Ами... потърпевши са, защото са по-буквални и възприемат всичко едно към едно. Това ги прави по-манипулируеми. Виждаш го Ксеркс - искал да и даде "град, злато, войска", това е очаквал и Артаюнте да му поиска... а не дрехата му, която е символен кошер - неговата царскост, неговото семейство, неговата любов, неговата прикритост, неговото ново нещо, неговото докосване до тялото... ехе, и през ум не му е минало на Ксеркс за пъкления план на Артаюнте... Тази буквалност на мъжете (на Ксеркс) обаче ги прави по-действителни от жените... Жените не сме действителни, но пък плуваме по-лесно в синонимни води (като Артаюнте и Аместрис).
А Аместрис със сигурност е знаела и за първото влюбване на Ксеркс. :-)
(отмъстила е подобаващо, поисквайки неочакван дар – не Артаюнте, а нейната майка)
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 756 |
|
Теодоте-Kradla - 2009-09-12 23:40:06 |
|
|
Сократе, вярно е, че не съм феминистка. Вярно е, че ценя мъжете повече отколкото жените (от много гледни точки). Но защо това да ме прави мъжкарана :-О? Не следва ли точно обратното заключение?
В случая заставам зад любовната реалност, която според мен е показана между мъж и жена – Масистес и съпругата му. И зад двамата заставам. И двамата (и родът им) страдат невинни. И в това виждам трагичното в сюжета.
Виновните са Ксеркс, жена му, снаха му и персийските царски традиции, но те няма как да бъдат наказани, след като са (или разполагат с) неограничената власт в Персия и въртят интриги помежду си. Пък и това няма да е вече трагичен сюжет, а революционен (бунтът на Масистес щеше да успее).
Иначе, ако говорим по принцип, оголено и без конкретни примерни действителности, и аз съм съгласна с твърдението на професор Богданов, че мъжете по-често са потърпевши, когато изпитват любов. Затова, когато се говори по принцип, на първо четене, по-скоро мъжете получават моята симпатия, а не жените. Може би правя това, понеже познавам жените (себе си) по-добре и мога да предположа лошотията, на която са способни. За мъжете по-трудно предполагам и сигурно за това по-лесно ги оневинявам ;-).
Интересни са ми възможните отговори на въпроса „Защо мъжете по-често са потърпевши, когато изпитват любов?”. Виждам го, но (като не-мъж) не мога да намеря сама удовлетворителни обяснения защо е така.
Може би имаме нужда от включването и на Ерато. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 755 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-12 21:48:44 |
|
|
И двете с Крадла сте мъжкарани!
Не заставате на страната на жените, заставате на страната на мъжете. Или е уловка?
Мога да отговоря на един от въпросите на проф. Богданов, относно вината на Ксеркс:
Невинен е Ксеркс, защото мъжете все сме потърпевши, когато изпитваме любов.
Ето и един поздрав за мойрите http://vbox7.com/play:0f294c00
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 754 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-12 20:55:39 |
|
|
Много трудна за разбиране история ни е представил проф. Богданов. Може и Херодот да не е разбирал достатъчно чуждата действителност и толерантно да се е въздържал от рефлектиране.
Хрумна ми следния въпрос.
Дали не е възможно Масистес (и семейството му) също да е главен герой, и по отношение на разказа, и по отношение на любовта?
1.Става дума за малка история, а той е брат на великия цар.
2.Масистес е (главно?) действащо лице в предишния 107 абзац.
3.Херодот завършва историята със следното: „Но толкова за любовната страст на Ксеркс и за смъртта на Масистес” (превод проф. П. А. Димитров).
4.Обща любовна реалност е показана (според мен само) между Масистес и съпругата му. Съпругата е безименна може би заради изявата на Масистес като субект на общата им любовна реалност. Но и самата жена е силно активна по отношение на общата им любовна реалност – не скланя пред Ксерксовите страсти (а Ксеркс е велик персийски цар, възможно е дори по традиция да му е позволено да притежава сексуално която жена пожелае).
5.Дали тази обща любовна реалност, от която Маситес и съпругата му не се отказват при никакви обстоятелства, не е показана като повод за трагична съдба (чрез великия цар Ксеркс - неговите безмерни царски права и еротични страсти) - за ужасната им смърт (и на рода им).
ПП: Направих Херодот нещо като предшественик на Шекспир ;-), но знае ли човек, може Шекспир да е чел Херодот.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 753 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-12 17:13:26 |
|
|
Мисля, че има още едно интересно нещо по отношение на модела за действителност в нашия разказ - началото на глава 108 в книга ІХ:
"Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там".
Две важни фигури - съвпадането и "там" - еднакво време и място... малко като "тук" и като "същия стар страх":-).
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 751 |
|
Теодоте-Kradla - 2009-09-12 07:45:49 |
|
|
Според мен дрехите по принцип идентифицират царя. Когато Артаюнте поисква дрехата, тя иска самоличността на Ксеркс, а това не е позволено, защото Ксерск носи свободата в себе си - той е не само син на Дарий, но е внук и на Кир - царя, който носи свободата на персите. Свободата на Ксеркс е наследствена, тя не подлежи на човешко ограничаване.
В малката история, снижена, именно чрез любовта, Ксеркс търпи три отказа - любовния отказ на майката на Артаюнте, отказа на Артаюнте за дар, различен от дрехата, отказа на брат си Масистес да вземе това, което му се дава. Свободата на Ксеркс е нарушена три пъти, което няма как да не бъде възмездено с кървава любовно-семейна драма, която да е равносилна на кървава драма от битка (така обаче ще уплаши повече хора, а не само воините). Изглежда най-виновна е Артаюнте, защото с отказа си, тя взима дрехата на Ксеркс, а царската дреха е неговата самоличност. (Върнете се в книга VІІ, глава 12, 14-15 , когато Ксеркс на два пъти му се явява съновидение, което го заплашва с крайно неблагополучие, ако не поведе война срещу Елада и тогава Ксеркс кара чичо си Артабанос да облече дрехите му, за да заблудят съновидението и то да се яви на невярващия Артабанос.)
Царят не може да бъде гол. На царя не може да се отказва. Артаюнте пожелава дрехата, а с това и образа и свободата на Ксерк. За Аместрис, обаче най-виновна е майката на Артаюнте (наблюдаваме движение по вертикала Артаюнте-майката на Артаюнте). Аместрис търси виновника на собствената си височина и отмъщава като отнема образа/идентичността на майката на Артаюнте. Аместрис отмъщава на първоизточника, защото чрез отмъщението си към нея отмъщава и на всички под нея, така както Кир, символ на свободата, е предал свободата на всички след него...
Много интересно движение хоризонт-вертикал. Херодот използва любовта, за да обхване един широк хоризонт (всички хора се влюбват), но той използва този хоризонтал, за да издигне поука, която се отнася за вертикала, така че тя да бъде достъпна на смислово ниво за повече хора. Малките истории са разбираеми от повече хора.
За Ксеркс няма промяна, защото той не е виновен. Той няма как да загуби трансцендентната си свобода, която му принадлежи, дори когато тя е крайна.
Това се сетих, докато прочетох модела малка-голяма история, който професор Богданов представя. Иначе по отношение на коментарите - не мисля, че който и да било от нас, или пък някой друг, възприема под "действителност" неоспоримите и неопровержими факти... по-скоро действителността е волна интерпретация:-), тя (волната интерпретация) обаче не е контекст, а текст.
(Дано да не съм объркала някое име)
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 750 |
|
Teодоте-Kradla - 2009-09-12 07:36:25 |
|
|
“Когато фактите говорят и боговете мълчат!”
Всеки текст, претендиращ за истинност, се обосновава чрез неоспорими, неопровержими факти.
Всеки контекст, разкрит под текста, е само волна интерпретация.
Основава се единствено на богатството или бедността на съответното въображение.
Илюзия e.
Може би.
И нищо друго.
http://vbox7.com/play:3d813b92
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 749 |
|
Н. Лозарска - 2009-09-11 13:36:43 |
|
|
В нашия форум има най-много интересни неща за Херодот. Иначе всички го използват както казва проф. Димитров, но малко хора пишат, освен някакви биографични данни. В анализите си проф. Богданов е много последователен и все едно човек попада в лабиринт от знание. Много интересен анализ. И най-интересното е, че оголената тема за действителността вече е облечена и ще можем да продължим да я разгадаваме. Понякога изглежда, че се говори леко във форума, но като се връщам по старите теми - има толкова много идеи и толкова полезни неща, че нито училище по творческо писане, нито лятна школа може да ни бие:-) |
Тема № - 15 |
Коментар № - 748 |
|
Харуки Мураками - 2009-09-11 11:58:34 |
|
|
Мисля, че Херодот е искал да изравни любовно-семейната история със същинската история като вид говорене. Бил е поддржник на фактите! Това поставя и първия ми въпрос, с молба за двоен отговор в опозиция проф. Богданов/Теодоте-Крадла!
Как така текстът е по-конкретна реалност от контекста?
Попътен вятър на новата форумна сесия! |
Тема № - 15 |
Коментар № - 746 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-11 11:38:46 |
|
|
|
|
|