ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Вери сори, Дима, подразнило те е това че Тео написа, че разказа на Леля е адекватен или че проф. Богданов ви противопостави? Всяка приложна наука се основава и на приложен опит, а ти само нападаш без да даваш основа за нападане. Липсва ти и смисъл и теория и анализ. А-а-а АФФЕКТА! Дерида-да-да! И как ти хрумна, че всички в историята за Ксеркс са си роднини по майчина линия? Дай основания, доказателства, връзки! То и без да даваш пак ще стигнеш в задънена улица. Артаюнте му е племеница и без да е дъщеря на сестра му. Нищо вертикално, нищо лично. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 883 |
|
Истинският Сократ - 2009-10-04 20:45:39 |
|
|
Съжалявам, но нещо дълбоко неискрено съобщи Теодоте.
Думите не са предметите, знаците не са означаемите, имената значат всичко.
Радикално. Ако някой още вярва в репрезентативността:-))
Че „стол” е седалка в аероплана ...да лети.
Това е баналното.
Другото вече е ...превъзмогване на липсата
На идеята, на съобщението.
Изглежда си отличничка. Не можеш да признаеш празните си ходове. Дори и след
подсказката на проф.Богданов.
Вери сори, и след моята.
Хоризонталните, според мен, фактологичните твърдения създават огромни вертикални
напрежения в разказа. Защо не ги визираш?
Първото е безименността на „жената” на брата на Ксеркс. Безименна е, може би, защото
е сестра на същия, безименна, може би, защото е Царица на Дома. Знам ли. Но
вертикалният разказ започва от тази тайна.
Според мен. Направих труд да анализирам достъпния ми текст с достъпните ми средства.
Никаква литература, никакво литературознание. Приложната наратология от последното
десетилетие.
Нещата от живота, така както са „литерирани” Другото тук е безпредметно.
Та вертикалният разказ е около безименноста на предмета на желанието
- съзнателното самовъзпиране на Ксеркс. Това го визира Фройд много по-късно по
отношение на жените от средната класа във Виена.
Другата тайна е подмяната на „необозначената” жена с ясната ...наложница, било то и
снаха. Наложница. Фалшива жена, жена за един ден. Обичаят, който мога да проследя до
ден днешен. Но с контекстуалното си знание. В разказа – желаната получава име. Защо,
това също е тайна. Да се видят имената, да се разпознае цената на размяната. Ако
става дума разбира се за научен анализ, а не за форумния политес.
Та във вертикала се открояват все тайни-а те движат разказа.
Тук нося спроведливия укор от страна на проф. Богданов. Властта.
Но властта в случая е ключ за развитието на разказа.
Никак не е нескромно или неприрично – развитието на разказа е Авторско. Понеже съм
покварен от множество знания, без да ги нося като скрижали. Нищо лошо няма във
властта на Автора. Той задвижва ..съдбата. Затова му се прощава.
Но само ако е Авторът, ако има власт-а тя е Афект. Авторът не е приложение към
творбата. Той я конструира АФФЕКТИВНО.
Защо виждам те като лицемерна Теодоте? Защото оставяш афекта далеч. Пишеш домашните
работи прилежно и без ...чувство. Дори твоето „АЗ”, както забеляза проф.Богданов е
...ненужно.
Та афект?
Съвсем не е задължително да е властов, на задължително да е. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 881 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-10-04 16:33:13 |
|
|
... В предишния си коментар обаче професор Богданов ни обвини, че все сме искали крайна истина, а крайната истина сама по себе си не е възможна и тези дни, след като толкова много бях сигурна, че думите са предмети, се върнах няколко пъти точно на обратната страна – думите не са предмети. Не са предмети и думите, и разказите, и старогръцката литература не е предмет, литературната теория също не е предмет. Херодот е една дебела книга, от която много не-предметни дискурси правят тялото си така, че да изглеждат сигурни предмети, но много малко са посмелите да интерпретират Херодот като литература и да търсят маските, с които историческият разказ се превръща в повествование, а от там в истински разказ и в литературен разказ и в несигурна условност и фикция, но с примерен смисъл - не за определена епоха, за определена територия, събитие, цар - а за един отделен човек – за един “себе си”, който е в някакво тук и сега. А тези, които по принцип се осмеляват да интерпретират, какво търсят в текста? Малките любовни истории при Херодот изглеждат реално-фабулно-повествователни, реални са и от това, че се задвижват от човешката активност, че имат повече герои, реални са може би и с това, че не са успешни... вмъкнати в големия разказ, който иска да бъде реален, но в който все още промяната е царско-божествена... малките истории по-лесно се превръщат в примерен смисъл... Примерният смисъл обаче и той не е предмет, защото може да се моделира и променя. Интерпретаторите, които не оставят литературата в покой – какво търсят в текста? Когато думите не са предмети, текстовете имат ли смисъл... А ако думите са предмети, то какво са пространствата, в които няма думи – като това на Ксеркс... нищо не е казано със стопроцентова сигурност – едно влюбване в началото е закачено за един факт в края, между които животът си върви – подаряват се дрехи, правят се рождени дни, сбъдват се любови. Ако думите не са предмети, то еднакви или различни са двете техники за правене на любовни разкази – тази с думите, в които смисълът се снижава или измества, или заменя ... и тази, с която просто не се разказва... Когато има успоредна празна история, като тази на Ксеркс, как пространството, в което няма думи, се запълва със смисъл. Как там, където липсва нещо, то може да бъде видяно и разпознато и разчетено – ако е в текст. Смисъл, който се създава с думи и смисъл, който се създава без думи - кой е по-предмет от тях? Мълчанието със смисъл, което се ословесява чрез липсата на думи? Това, че думите могат да бъдат предмети и неща винаги се съпровожда и от това, че могат да бъдат нищо. Както казва Барт в “Посвещение” – могат да бъдат катастрофа, разстройването на една система от друга, именно в отношението говорене-неговорене. Думите нямат пръсти, дори не са пантофки. Според Барт - трябвало да има адекватност между предметите и личността... това (пантофката да ти стане, сладкишът да ти хареса) дава на едно нещо сигурност, статут на предмет, а не думите.
Освен в някои разкази...
(1.) като този на Леля, например, в който тя е адекватна на думите, и това много добре се вижда от преливанията вътре между фабулата и в сюжета:
страхът все така си тресе - сградата се люлееше – леля все се страхуваше
(2.) когато “това са само думи, и думите са всичко, което имам, за да грабна сърцето ти”:
http://vbox7.com/play:6b307e58
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 880 |
|
Теодоте-Kradla - 2009-10-04 00:59:53 |
|
|
Jericho,
забеляза ли вчера на откриването, че всичко живо говореше за вертикални и хоризонтални отношения - и ректора и ректорката. Това не е случайно, сигурно стилът от тука се превръща в мода! Много забавно. Аз преди да влезна във форума не знаех какво е вертикални и хоризонтални отношения с изключение, на една умна мисъл, според която танцът е вертикално изражение на хоризонталното желание(((-::-)))! |
Тема № - 15 |
Коментар № - 877 |
|
Харуки Мураками - 2009-10-02 22:20:46 |
|
|
Поздрав за всички, които застават зад това, че думите са предмети и неща, които даваме и които получаваме!
http://vbox7.com/play:d1da8a4f
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 876 |
|
Истинският Сократ - 2009-10-02 22:06:02 |
|
|
Нищо е.
И "дупка не прави". Но може да служи. И за изказ, и за израз.
http://www.youtube.com/watch?v=M_bvT-DGcWw
И за "любов". |
Тема № - 15 |
Коментар № - 875 |
|
Тити - 2009-10-02 20:51:39 |
|
|
Какво е думата?
Думата е езикова единица, която символизира и предава смисъл. А в синонимния речник пише, че смисълът е и предмет, същина. Следователно ако думата придава смисъл, а смисълът е предмет, то думата е равна или приблизително равна на предмет.
Хареса ми казаното от Теодоте, че думите всъщност са предмети и неща, които даваме и които получаваме.
Това ми напомня за една приятелка, която е много устата. Имам чувството, че езикът и е разделен на две, като на змиите. Даже на четири. Все се караше с някакви хора, вечно спореше. Устата и не оставаше длъжна на никой... разбирате ме какво искам да кажа. И като се ядосаше много й казвах, че ми е все едно дали ще раздава шамари или думи. Доста болеше понякога. Но... кой каквото си заслужи ;)
http://vbox7.com/play:206063a2
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 874 |
|
Станислав Стоянов - 2009-10-02 16:22:34 |
|
|
Чудех се аз какво толкова ни събира в този форум, намерих отговора в един от коментарите на Истинския Сократ – това са точно “различните гледни точки и еднаквите гледни точки, които ни сближават и правят по-богати”. Много си прав, Сократе – дали си пишем тук в стил НЛО, дали се подкрепяме или спорим, не е основното. Важното е, че диалогът се случва, че научаваш много и различни неща, както и друго – не само да слушаш, но да се вслушаш в другия.
И си мисля, че тук – в този форум, думите се чувстват охолно...и са на път да станат “сигурни като предмети”.
P.S. Освен форума следя и Университетския дневник. Та като ви честитя новата учебна година, да ви кажа, че чакам средите след втората половина на октомври. А вие?
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 873 |
|
Jericho - 2009-10-02 16:17:05 |
|
|
Ако думите можеха да бъдат сигурни като предмети, щях да мога да си напиша коментара-отговор към професор Богданов - такъв, какъвто искам. Но се вижда, че дори Херодот си има неща, които не може и не иска да каже. Все пак обаче историята за майката на Артаюнте, жената на Масистес, любимата на Ксеркс е връх в преплитането на любовния и династическия разказ - сместена в големия текст за действителността, тя продължава да може да се интерпретира така, че да диагностицира и нашето тук и сега. В третия текст от “Любов, семейство и власт” на професор Богданов това, което ми се стори много интересно, е липсата на т.нар. “извънчовешка инициатива”, т.е. на трансцендентност в малките истории, и точно това отключи последната ми интерпретация - въпросът - дали само в голямата история може да има трансцендентност и от какво се компенсира това в малката история, в която действието се движи от “човешка активност и случайни обстоятелства”…
При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот, по-добре дори от онова, което казва Барт – “думите да не казват нищо” и същевременно то е здраво вързано за разказа – докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта...
В историята на Ксеркс обаче не е така, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той я е обичал. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... НО за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си..., за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо?...
Класическа форма на “разказ без разказ” – пролуката между “но не умее тя да докосва” и “някои го могат – ръка протягат и хоп - готово”... Как да проектираме в този лъч бъдеща свързаност, която да може да изживеем? Ксеркс дали е проектирал? Може ли любовта като се прелива от несвързана в свързана... и когато стане “друго”, може ли да е все към един човек, а не към Артаюнте? Може ли свързването на думите в речи и надграждането им с други речи като се заменя с друго, това друго, например, да стане докосване (и аз проверих в речника какво означава “докосване” и пише, че е допиране с ръка до някого, без да има разстояние между двамата).
Аз все пак си мисля, че може - защото думите, колкото и несигурни да изглеждат (също като вертикалния разказ на Ксеркс, който не се вижда), всъщност са предмети и неща, които даваме и които получаваме. Затова благодаря на професор Богданов за този най-хубав коментар.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 872 |
|
Теодоте - 2009-10-02 07:17:14 |
|
|
"Знаете ли кое е най-интимното, което споделям в този форум – че говоренето ни изправя пред думи, които се държат като предмети. Оттук и постоянната заблуда, че думите са като неща. Привидни отделни неща обаче те обозначават особени преливащи един в друг предмети. Затова и езикът не е само набор от думи, но и свързвания на думи в речи, които се надграждат с други речи, и то до безкрай в името на все по-точното и по-пълно казване. Което, разбира се, се проваля и заменя с друго"
----
Изключително важна мисъл! Според мен, е развитие на дискусията не само към една нова тема. Проглеждането Е отвъд пост-модерното исчерпване на разказа в неговата "буквализация"- в пълното откъсване на думите и предметите, и навлизането в новото, дори съвсем ново пространство на ценностно-ориентираното "свързване на думите в речите и надграждането им с други речи...В ИМЕТО НА ВСЕ ПО-ТОЧНОТО И ПО-ПЪЛНОТО КАЗВАНЕ".
P.S.Разбира се, е крайно това мое "долу Барт", опитах се шеговито да "заскобя" идеята му за властта навсякъде. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 871 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-10-01 05:11:40 |
|
|
|
|
|