ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Сигурно сте прав да сте недоволен, професор Богданов. Процесът на разбиране понякога е много бърз, но понякога е бавен, има прегради, които трябва да бъдат разрушени. Както Вие сте го определил - процесът е „неравен и криволичещ”. Ословесеното неразбиране също може да доведе до последваща полезна ситуация на разбиране. В този контекст Ви благодаря, че отговорихте и разяснихте вложения в понятието „банално” смисъл, така че да бъде разбрано по-добре. Съжалявам, че стана с предизвикана от мен неприятна емоция. Цитираният речник бе знак/пример за моето незнание, а не знак/пример за върховен авторитет. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 848 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-27 11:34:19 |
|
|
«Този възглед би трябвало да важи още повече за конкретната любов, защото тя нито е публично преживяване нито има ценност за хората извън нея.
Какво е това, което наричате „банално”? Възприемате някоя ваша любов като банална? Защо? Какво значение има за вашата любов, ако външни наблюдатели заключат, че е банална?»
Това е цитат от Леля, вие я подкрепяте, всички сте на едно мнение начело с Теодоте, подразнени от думата и, разбира се, от идеята за банално, а и истински недоволни, че някой бърка в нещото любов и го дели на това и онова, докато то си е едно, ясно и вълнуващо.
Да, но това, което сте изпитали един или няколко пъти или не сте изпитали, то любовта изобщо ли е, или е вашата любов, която си е само ваша и ничия друга. Проблемът е, че защото сме словесни същества, словесността е проникнала в любовта ни и сме изправени пред две трудни за свързване неща - първото, че това което изпитваме и ни се случва, е именно любов, т.е. това, което изпитват и се случва на мнозина, ако не на всички, но от друга страна то се случва именно на мен и си е нещо особено и уникално, независмо че го наричам с думата любов.
Поради словесността и общия свят, който и имаме, и постоянно правим, същото се отнася и за радостта, и за смъртта, и за свободата, и за достойнството, и изобщо за всичко, което е и дума-понятие и същевременно е ситуация.Та какво казвам, което вие хем мило, хем упорито не разбирате? Че в името на това за подобно нещо да се твърди и едното, и другото, влизаме в по-дълги текстове и в особения по-дълъг текст, наречен разказ, който свързва едното и другото в особено хем твърдение, хем репрезентация.
Аз казвам нещо дълго, а вие настоявате но вие настоявате за едно твърдение. Казвам контекстуално, че «банално» не означава само негативно оцветените значения, изброени в речника. Но Леля казва: «Ама, кой сте вие, професор Богданов, има речник, той е авторитетът.» Аз, Лельо, съм авторитетът в случая - «банален» означава не само скучен и прочие, а и стандартен, и то не в реалността, а като разбиране, т.е. нещо кодово. Поради което стандартността и кодовостта трябва да се нарушат в особен текст, за да се породи послание, което трябва да е организирано поне двукодово. Разказът е опит за такава двукодовост.
Да, но и двукодово организираният разказ втръсва и започва да се възпроема еднокодово, затова е редно да се замени от разказ с различна организация, а и от дискурс от неразказов тип. Дадох пример с разказ на Борхес. Не му обърна нужното внимание дори Теодоте – вътре по сложен начин първо, се поставят в отношение любовта и братската обич, и второ, се вижда какво прави Борхес, за да придаде истинност и нелитературност на това, което разказва. Разбира се, той го прави в името на литературата, която постоянно, също като нас, изпада в баналност и постоянно се преструва на нелитература в името на това да бъде литература. Което несъмнено я развива и разширява по същия начин, както ние постоянно се правим на други и бягаме от своето и така го повдигаме в степени и уголемяваме.
Така че, както любовта означава поне две неща, поради което е възможно тавтологичното твърдение, че любовта е любов, поради същата двузначност и за литературата може да се каже, че е просто литература. Но едно е да се казва нещо начеващо или приклюващо, а друго да се пусне в по-дълъг дискурс и истините, свързани с него, да се подложат на изпитание, а и да се онегледят по няколко начина, което е и характерно за литературата.
Предишният път бях радостен, сега съм недоволен. Бързате, все искате крайна истина, никак не ви се допуска, че мълчанието на любовното страдание или на любовния акт са мълчания със смисъл и в този смисъл ословесени. Предлагам следната аналогия, за да покажа какво казвам.
Слушали сте прекрасни гласове на оперни, на джазови или на рок певци. Е, при вторите и третите обикновено има усилващо техническо средство. Разбира се, принос има и музикалният съпровод. Но какво е гласът в мелодията? Изведена от тялото телесност протичане, надградена с мелодия с отделящи се части, височини, низини и прочие, с начало и край, надградена и с текст. Няколко свързани едно с друго нива на протичащ смисъл. Другите нива едва ли щяха да ни въздействат, ако не беше първото - на модулациите в тембъра на самия глас, на тази особена нетелесна телесност.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 847 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-09-27 10:35:02 |
|
|
Ако и сега все още е възможно, то нима все още е необходимо? И кому? Когато силно желаеш нещо и си убеден, че наистина си струва да го притежаваш, тогава имаш и куража да се бориш упорито за него, и волята да го спечелиш сам.
Може би, знам ли?! Не - незнам:))) |
Тема № - 15 |
Коментар № - 846 |
|
Тити - 2009-09-27 10:08:48 |
|
|
Теодоте, май че си много права за нетавтологичността на „любовта е любов”. Любовта (нечия конкретна – членувана е) е любов (като на всички останали, но не съвсем). Ако вземем за пример текста за Ксерксовата любов, ти казваш „Любовта на Ксеркс (има достатъчно белези, за да) е любов”, а аз – „Любовта на Ксеркс не е (няма достатъчни белези да е) любов”. Има ги тънките нюанси.
На въпроса ти дали като чета/пиша за някакъв текст се мъча да уловя с материала на текста особената именно своя любов бих отговорила: по-скоро - не. Имам спомени да съм го правила в много ранно детство (между 4 и 13 годишна възраст), когато още не съм си била изградила своя свят, включително своята любов. Не би било много здравословно една леля на тези стари години все още да не е измислила-направила особената именно своя любов и все още да се надява, че ще може да я улови в някой чужд текст ;-). Чуждите текстове ми служат за улавяне разбирането (световете) на другите хора, оттам за засилване на собствената идентичност, а понякога послужват и за блажените мигове на надхвърлянето :-).
Сократе, струва ми се, че разказът за нечия любов зависи и от писателския талант, за да стане убедителен или неубедителен. Ето на, моите живяни любови, също като на НП, не са ми банални, но нямам онзи Божи дар да ги разкажа убедително и небанално в литературен текст. Затова само си ги живея. Но пък мога да живея с любов писането и преподаването на стара история, и това напълно ме удовлетворява по отношение на Божиите дарове.
:-))) Да, Харуки, представяш ли си колко по-страшна съдба щеше да има жената на Масистес, ако беше отказала очи в очи на великия цар :-0... Сватовници (и други подобни медиатори) и до сега има :-Р, даже казват че печелят добри пари.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 845 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-27 09:17:09 |
|
|
"Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва."
Защо не може и сега да има тази възможност да се изпраща някой вместо да ни отказват лично? |
Тема № - 15 |
Коментар № - 844 |
|
Харуки Мураками - 2009-09-27 08:28:15 |
|
|
И аз (като Истинският Сократ) имам интересни познати. Та една моя позната си имаше мечта-лакмус, имаше си мечти великани и хич въобще изобщо не й пукаше, че в очите на другите хора нейните мечти великани могат да изглеждат като мечти лилипути. Сигурно и с любовта е така. Впрочем – точно така си е.
Да, Лельо, много си права – „конкретната любов не е публично преживяване и няма ценност за хората извън нея.” Тя е ценна само за двама и това е абсолютно и напълно достатъчно.
А ако някой сам определи любовта си като банална – едва ли иде реч за любов, си мисля аз!
А ако другите, т.е. „външните наблюдатели” заключат, че твоята конкретна, наистина истинска любов е банална – много важно, че на кой му пука?
Няма да ви поздравявам музикално, но пък ще завърша с една стара българска поговорка – „По-добре на хората в устата, отколкото – в краката”.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 843 |
|
Jericho - 2009-09-26 19:23:53 |
|
|
Любовта се случва по еднакви банални начини и може да изглежда банална, но тя не е банална. Всеки човек изживява любовта си искрено и лично. Това искат да кажат Леля и Тео. Аз бях много впечатлен от коментара на НП. Беше много ядосан и ядосан. Сигурно става въпрос за истинска любов. Но, вижте, дори така казано - "истинска любов" какво е? Дали е наистина истинска? Колкото е истинска любовта и разказът за нея е толкова истински. А може би не е така и колкото по не е истинска любовта толкова разказът за нея е по-истински? И аз задавам лесни въпроси като Тео, нали Лельо!
Заа текста в скоби на Теодоте: Нима баналните контексти, за които говориш не са точно действителността? |
Тема № - 15 |
Коментар № - 842 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-26 18:40:27 |
|
|
Аз също.
Бих се оставила доверчиво и да ме улови, и да ме води.
Само ще внимавам с токчетата:)))
http://vbox7.com/play:b84659fa&al=1&vid=90989 |
Тема № - 15 |
Коментар № - 841 |
|
Тити - 2009-09-26 17:39:02 |
|
|
Отговарям веднага: Никакво. :-)
Обаче и случилото се на Ксеркс е банален контекст - Цар е, иска да спи с чужди жени, и то с жените на най-близките си роднини, жена му го ревнува, един отказва - друг се съгласява, жената отмъщава от ревност, царят избива почти всички - защото е всемогъщ. Тази баналност е повествованието. Точно то обаче май не е истината, а е компромисът - нещата се движат по класическа схема (трите диалога може би са по нея), а някъде над нея е това, че Ксеркс искал точно определена жена. Още по-високо е това, че едно влюбване може да бъде излекувано с друго (напразни усилия на любовта), че подаряването е знак за чувства, че чувството от едно лесно се смесва с друго, че мъжете били винаги потърпевши в любовта, че на всяко действие-случване отговаря противодействие-преграда, че в любовната история дори и да си царски умен ставаш неразумен и че - любовта е неведомост. Най-високо са нещата, които могат да се случат и сега - примерният смисъл, който можем да присвоим и ние. Разбира се, той е скрит, снижен, смален – веднъж от Херодот, втори път от професор Богданов и трети път от нас (най-малко). Само че той си остава... може би като един „дълготрайно валиден пример за реалност”, в който „разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли”...
Сега се сетих – ако тавтологията „любовта е любов”, все пак не е тавтология, защото първата и втората „любов” носят различни значения, то може би е така и със синонимните тълкувания на понятия, за които професор Богданов говори преди (и по принцип)... може би са различни... може би са различни в много тънки нюанси, така както са различни истинският разказ,повествованието, валидният истински разказ.... Може би, точно в това е идването на след постмодерното време... Понякога тълкуването ми е по-интересно от любовта:-), но имам и един по-лесен от предишните си въпроси въпрос:
Професор Богданов, когато пише текстовете си за Херодот, и особено този за Ксеркс, опитва ли се да улови с материала на текста особената именно своя любов?
Ами Леля, Со, Джерико, Дмитрий, Тити, The dim, Ерато, Станислав?....
Аз – да.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 840 |
|
Теодоте - 2009-09-26 14:03:39 |
|
|
И аз имам непубликувани коментари. Ще взема да публикувам един, на който май му е дошъл по-добрият момент. Той е от дата 20 септември и коментира няколкократно засяганата тема във форума
БАНАЛНОТО
Проф. Богданов: „Та оттук и това, към което ви подтиквам – да погледнете във вашите любови или липси на любов, както е направил по любовен начин Истинският Сократ, и с отделянето на баналното общо и баналните контексти да се опитате с материала на текста да уловите особената именно ваша любов. От това има смисъл и поради следното – че когато сте я изпитали, може да сте я изпитали по-скоро банално, но когато пишете за нея, има шанс да се измъкнете от тази баналност и да осъзнаете, а по някакъв начин и да изпитате небаналното лично в нея.”
НП: „При мен би станало по-скоро обратното на варианта, загатнат от проф. Богданов - смятам историята, която най би ми се получила за разказване, за доста небанална, но подозирам, че разказът сам по себе си няма да е нищо особено;...”
Теодоте: „Аз вчера направих точно това, за което се заговори тук – отделих “особената именно моя любов” от баналните контексти.”
Доц. Варзоновцев в „По темата реалност или действителност в текста и извън текста”: „Много въпроси. Голямо бягство от отговори. Теодота, Лелите, Станислав-Тче ... Прекалено много питание за нищо. Банални са. И отговорите са такива, дори и да ги няма в този форум.”
Има не малко на брой всекидневно употребявани понятия, които никога не са ми ставали ясни, понеже не съм ги преживявала. Например скуката. За да се опитам да разбера последните коментари ми се наложи да проверя в тълковния речник какво се разбира под „банално” и намерих: „банален - който е лишен от оригиналност; изтъркан, досаден, безинтересен.”
Как се определя кое е банално и за кого? Може ли едно нещо да се определи като банално изобщо, банално за всички? За едно дете, чиято играчка се е счупила, е настъпила истинска трагедия. А баща му ще каже, уж за да го успокои „Хайде сега, не ме занимавай с баналности. Всички играчки се чупят.” Като му дойде времето за терзанията на първата любов, баща му пак ще каже „Големи терзания за едното нищо – банална работа. Това няма да ти е единствената любов, а и всички любовни истории свършват”. Като стане студент – „банална работа, всички стават студенти”. Като напише първото си изследване – „банална работа, това отдавна е открито и казано”. Днес мой студент ми писа, че е загинал негов близък, също младеж. Дали щях да постъпя добре, ако му бях казала баналната истина, че всяка година на някой мой студент му убиват някого, че и днес (както всеки ден според новините) са убити поне още трима млади души и в катастрофи са загинали поне единадесет (сред които няколко деца), общо поне цели петнадесет?
Целият живот заедно със смъртта може да бъде превърнат (съвсем неправомерно) в банална работа. Един възможен ход за угаждане на това внушение за отделния човек е да забрави радостта от намирането на собствени „малки радости” (вж. главата със същото заглавие в „Пипи Дългото Чорапче”) и да тръгне по посока на живеене на свръх-не-баналности, които могат да бъдат (естествено) намерени във велики текстове, филми и пр. Те обаче са представени реалности на други хора и са преживяни преди да са художествено създадени. Процесът не може да протече обратно и осъзнаването на това съсипва още повече радостта от живеенето. Още една задънена улица.
Може всички хора да са направили това нещо по същия начин и от гледна точка на бог то сигурно да е най-баналното нещо на света. Но когато някой определен човек го прави за пръв път, за него то е най-обратното на банално.
Дори и много пъти да правя едно и също нещо, винаги мога да намеря някаква разлика, която пак да ми го направи интересно и цветно. Когато правя откритие и после намирам, че хипотезата вече е изказана в науката (понякога преди столетия), това не намалява с нищо стойността на откритието за мен. Защото съм си извървяла сама пътя до него, аз съм си го направила. Разбира се, винаги в такива случаи цитирам в публикацията първия автор на идеята. Но аз си знам, че за мен то си е откритие и си има огромна лична стойност. Този възглед би трябвало да важи още повече за конкретната любов, защото тя нито е публично преживяване нито има ценност за хората извън нея.
Какво е това, което наричате „банално”? Възприемате някоя ваша любов като банална? Защо? Какво значение има за вашата любов, ако външни наблюдатели заключат, че е банална?
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 839 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-26 10:26:04 |
|
|
|
|
|