ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Ерато, толкова отдавна не си писала! Липсваше!
За новите Херодотови истории, които ни предлагаш:
Имам подозрение, че във фирмата на "Каменица" биха могли да оценят високо тази специална колекция от Херодотови истории и сигурно могат да направят друга (още по смешна :-)) ) серия на онзи клип пуснат тук от Тити.
Например:
Девойките от племето на мъжете-Каменица "носят около глезените си много кожени пръстени; като всяка жена, както се разказва, прави нещо такова: слага си по един пръстен на глезените за всеки мъж-пиещ-Каменица, с когото се е любила; онази, която има най-много пръстени, се смята за най-лична — понеже е била обичана от най-голям брой мъже. (4.176.)"
Съпругите на мъжете-Каменица "са общи, за да са роднини помежду си. И тъй като всички са си близки, и защото пият Каменица, между тях няма нито завист, нито омраза. (4.104.)” Племето Каменица се управлява от "най-добрият и най-хубавият мъж измежду всички хора", от Петрос (Камен) праправнук на Дарий, син на Хюстаспес, бивши царе на индо-европейците и на целия континент”.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 827 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-23 10:19:54 |
|
|
Сред толкова лични и различни, емоционални и интелектуални коментари и истории, посветени предимно и основно на любовта, реших най-подире и аз да напиша нещо.
Замислих се дали има рецепта – успешна рецепта за щастлива любов, за пълна власт и за добро семейство. Може и да има такива вълшебно-успешни рецепти, пожелавам ви да ги откриете някога, някъде, с някого...скоро.
И като едно допълване към нашето тук и сега ви предлагам един поглед към миналото, как е било там и тогава....с три много интересни примера от Херодотовата “История” – и трите са от четвърта книга, в която е и любимата ми история за амазонките и младите скити.
И тъй като темата е Любов, семейство, власт, то и примерите са за:
Любовта – отразена чрез обичаите на гинданаите.
Техните “жени носят около глезените си много кожени пръстени; като всяка жена, както се разказва, прави нещо такова: слага си по един пръстен на глезените за всеки мъж, с когото се е любила; онази, която има най-много пръстени, се смята за най-лична — понеже е била обичана от най-голям брой мъже. (4.176.)
Семейството – този път примерът е с агатюрсите.
“...жените им са общи, за да са роднини помежду си. И тъй като всички са си близки, между тях няма нито завист, нито омраза.” (4.104.)
Властта – един прекрасен пример с главен герой Дарий, който сам си измислил и поставил стела със следния надпис:
„Изворите на Теарос имат най-добрата и най-хубавата вода от всички реки; при тези извори пристигна, водейки войски срещу скитите, най-добрият и най-хубавият мъж измежду всички хора, Дарий, син на Хюстаспес, цар на персите и на целия континент”. (4.91.)
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 826 |
|
Erato - 2009-09-23 08:57:05 |
|
|
Браво. Много сте добри. Текстът на леля е за 6! Ти-ти-ти не ми харесва. Много антимъжка, даже аз самия започнах да си повтарям на всеки половин час: без мъже, най-добре!:)
Така е по-друго. Иначе всички бяха изпаднали в шок и никой не пише. Един трябва да остане бдящ когато всички бъдат омагьосани от любовта. Всяка сънна бъркотия в мозъчната ви кутия! - Както пише Шекспир! |
Тема № - 15 |
Коментар № - 825 |
|
Харуки Мураками - 2009-09-22 22:55:51 |
|
|
Поздрав!
За всеки истински мъж, без който е...
http://vbox7.com/play:0c178da2
Най-добре:))) |
Тема № - 15 |
Коментар № - 824 |
|
Аз! (известна като Тити:) - 2009-09-22 11:58:27 |
|
|
Честита Независимост на всички (зависими и независими)!
Може да си представите че ви поздравявам и пред Народното събрание ;-)!
А сега аз отивам да спя, като Сократ след Пирът :-). |
Тема № - 15 |
Коментар № - 823 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-22 08:23:57 |
|
|
Теодоте, за да докараме усмивки по твоето неподредено тяло и неподредена душа, се направихме на какво ли не и писахме каквито ни паднат текстове и коментари! Скапахме се - разтопи ми се мозъкът, посиниха ми се пръстите от писане, излязоха пришки и на клавиатурата! Много си трудна/труден! Ама си заслужава :-)!
Не мога да преживея ситуациите, в които пришпорваш два черни коня! Моля ти се, поне единият трябва да е зелен :-Р когато не може да е бял!
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 822 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-22 07:09:39 |
|
|
Вече съм будна, Харуки, обаче още не мога да пиша (след текст в скоба действителността не продължава лесно). Историите на Леля и Дмитрий са впечатляващи, дори в 6 сутринта и дори пред Народното събрание:-)))... доближават до Херодот - и до неговата голяма "История", и до неговите истории в скоби.
Колкото до тебе, Со, разказът ти за любовта беше най-изненадващото нещо за мен. Представих си всички любови, събрани на един кръстопът, и вятърът да ги разпръсква... За да може там да се появи само една любов...с неподредено тяло и с неподредена душа:-)!
Хубав ден от мен за всички!
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 821 |
|
Теодоте - 2009-09-22 06:45:35 |
|
|
За да не плаче Харуки, хайде от мен да мине – ще разкажа малко любовна история от Лелинските архиви. (А Харуки защо не напише любовна история :-Р?)
Леля е студент в Исторически факултет на СУ и след първи курс отива на социалистическа бригада – археологически разкопки на Кабиле. Заедно с още една девойка и един не-много-младеж копаят квадрат от ранен Рим, от който нищо не излиза. Другите се скапват да почиват, защото все нещо им излиза (погребения, пещи, къщи), а на квадрата на Леля – нищо. Август, 41 градуса на сянка, а сянка няма. Всички по бански – показват мъжки мускули и женски форми. За Леля няма време за наслада - здраво копане по цял ден. Ходи с работните панталони, защото целите й крака са в синини - използва ги за подемане на лопатата. Прикачили са я към групата на щатния сътрудник на ДС в курса и това явно е прокълнало археологическия квадрат. Накрая се открива нещо – част от настилка (парче от калдъръмче). Ура, почивка! И голямо очакване какво ще излезе под калдъръмчето, за да датира нивото. Излиза едно единствено нещо - парче от тъкан, която удивително прилича на съвременен черен найлонов дамски чорап. Калдъръмчето така и не се датира, но дава по-мързеливо прекарване на няколко дни – чоплене на чакълчетата и метене на настилката за заснемането. През тези дни Леля се оказва с малко свободно време, успява да вдигне глава и да разгледа колегите в неформалната ситуация (да се размотават полуголи). В този момент забива камбана и върху един колега (единственият който си ходи напълно облечен в сините работнически дочени костюми) светва оранжев надпис „Аз съм Той!”. Но време няма, бригадата свършва. Леля е във влака към София и докато търси място в купе вижда Него-с-надписа-камбана. Веднага се намъква в купето. Какъв късмет – дълго време за приказване! В резултат си е дала телефона. Той не дава никакъв телефон – нямал бил (не бе излъгал). Леля седи цял септември в къщи, чакайки телефона да звънне. Не звънва. Трагедията е пълна. Започват лекциите и Леля все се навърта около него, сяда до него на банките, завързват се разговори за лекциите, за книгите, за книжарниците, за библиотеката. А в главата на Леля – празно и дрънчат само камбани. Леля не си седи на ръцете изобщо, но я тресе такъв страх, че не посмява да посегне. След лекции тръгват да ходят заедно по книжарници – един, два, три, пет пъти. Страхът все така си тресе, камбаните все така си бият – Леля не прави нищо. Страхува се, че се натрапва. Все пак, всичките крачки до този момент са били все нейни. Идва зимата. Няколко дни преди Коледа, на път към книжарниците, на жълтите павета пред Народното събрание (любовно-място-голям-смях!) Той ядосано прибира ръката й в джоба на палтото си (и той се е бил пречакал, горкият!).
Последва ходене на лекции винаги заедно, откриване на общия интерес към Старата история и Тракологията (проф. Фол). Леля и Той слушат най-редовно преподавателите в своята специализация, но ходят да слушат и други прочути преподаватели. Леля и до сега пази култовия зелен тефтер, събрал записките й от тия две (любовни) и следващите три (вече не любовни) години. Тя владее стенография, така че е записвала почти дословно. После е превеждала сиглите, за да може любимият да си препише всичко. В този зелен тефтер най-почитани са записките от лекциите на тогавашния „доц. Б. Богданов” (както пише в тефтера), чел курс по „История на старогръцката култура” за студентите-историци от нелелинската специализация „Културология” (или „История на културата” - не помня как точно беше името тогава”). Лекциите се провеждаха във Факултета по журналистика, в една май че някак амфитеатрална зала в дясното крило на висок етаж. Сградата се люлееше като минаваше тежко превозно средство, а също и като наскачваха всички студенти след края на лекцията. Леля все се страхуваше, че ще се срути.
Ето малко архивни извадки (дословно както са били записани – в скоби са днешни уточнения):
27.10.88 – Антична култура
3.ХІ.88 – Старогръцката култура – историческа и типологическа характеристика
11.11.88 – Култура на затворената общност и отворената общност
17.11.88 – Старогръцкото ораторство, реторика. Устен характер на културата.
„Ние нямаме нужда като цял колектив да изпитаме мистерията на отваряне на света за нас. Ние не разбираме основната функция на тази (епическата) поезия. Не можем да постигнем отвореността и континуалността. Ние сме камерни хора.”
. . . . . . . . . . . . . . .
„Реториката не е само теория на словото, но и теория на общественото съществуване и общуване - Квинтилиан.
1.Теория на словото
2.Поетика на прозата
3.Педагогика
Има за задача оформянето на човека, да го направи годен за обществено съществуване. Това значи да се научи да говори. За античния човек няма разлика между думи и дела. Античните хора имат комплекс(?) какво трябва да правим, в какво ще се убедим.
Думи=дела.
Реториката учи човека да мисли.
Обществена психология.
Учение за красивото.
Философията противоречи на реториката. Философите и реторите не се обичат. Философията има друга позиция към света. Трябва да научи човека сам да решава какво е мястото му в целия свят. Човек на космоса, а не само на един свят. Реториката привързва човека към общественото битие, а философията – към космическото битие.”
. . . . . . . . . . . . . .
„Б.Б. свързва различни форми на речта с различно социално поведение и различни начини на конструиране на действителността.
Голям е проблемът за устността на старогръцката култура – публичност и откритост. Отношение към словото, което може да съществува и когато пишем.”
15.12.88 – Старогръцката култура и писменото слово
22.12.88 - Празникът в системата на старогръцката култура
29.12.(!!!)88 – Делникът в системата на старогръцката култура
5.01.89 – Рефлектирането на самата гръцка култура върху проблемите на културата
12.01.89 – Старогръцката култура и човешкото тяло
„Да се мисли натурално за влюбеността означава да се отдели от духовното, което ни отделя от общността, довежда до невъзможност да се отнасяме ценностно към това явление и излиза от рамките на културологичното изследване.”
. . . . . . . . . . .
„Тялото е неподредено, а душата е подредена.”
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 820 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-22 06:04:28 |
|
|
Да бе, Харуки, Нещо не ми се спи. А до утре остава много време. Няма да разказвам някаквa любовна история. Имам една тъжна - последната любов. На баща ми. Той беше архитект,бил е фронтови офицер. Ранен - парче метал носил до края на живота си, който не знам кога се е случил.
През 2003 година той е изчезнал. Няма нищо за него освен смъртен акт. Странното е, че след официалната си смърт на 31 август 2003 г той продава със запис -собственоръчно то ест - своя малък апартамент. На 10 или 11 октомври. След месец, лицето, "купило" апартамента(също не из между живите) го продава на трето.
Да Бог с ним с апартаментом, баща ми е изчезнал- не остана нищо, а той имаше богат архив от проекти и скици.
Та, неговата бивша жена, с която той се разведе точно поради този апартамент - за да запази някаква друга стая или "площ". Не знам точно. Разказа на моята тъща по телефон, а после на моя адвокат, опитал се да разнищи случая. Че непосредствено преди изчезването той ...се е влюбил!
Това влюбване му струва живота. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 819 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-09-22 03:09:01 |
|
|
Нека някой да спаси утрото. Сто пъти влизам и няма никакъв коментар. Сега пак. Алкохол и хапчета. Наздравици. Докосвания. А сега героите са уморени. Лелята си е прибрала Сократ. Теодоте спи ангелски сън. НП чака друго време. Дмитрий?! Анита има нови столове. Ти-ти-ти дойде и се невидя. Станислав е в KFC. Пропускам ли друг? Проф. Богданов!? Кой още не е разказал любовна история?
http://vbox7.com/play:9bfcce13
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 818 |
|
Харуки Мураками - 2009-09-21 23:27:56 |
|
|
|
|
|