ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВ, СЕМЕЙСТВО И ВЛАСТ 3 |
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята на Херодот |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/15_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Издържан в стила на малката история, разказът за любовта на Ксеркс в гл.108-113 в книга девета на Историята не се прекъсва, не преминава в по-голям разказ и се държи като текст в скоба, който не е свързан смислово с повествованието за събитията в Персия и света по време на царуването на Ксеркс. От друга страна този текст e разказ с разгърнат сюжет по схемата изпитване на любовна страст и ред от козни по постигане на любовния обект. Сюжетът не е тясно любовен, а прераства в семейна интрига, която на свой ред преминава в държавна безредица. Също като в разказа за Кандавъл и Гигес в първа книга на Историята става дума за дворцови персонажи и кървави събития. Налице е обаче значителна разлика - там царят загива и възцарилият се копиеносец поставя начало на нова династия. Тук няма промяна – Ксеркс не загубва царската си власт и не остава без наследник като Крез. Въпреки усложнението с бунта на брат му кървавото премеждие не надхвърля рамките на царския дом и не се аранжира по модела на големия разказ в едновременно трансцендентен и колективен исторически план.
Тази любовно-семейна история изглежда малка и същевременно нелитературна и истинска. Което повдига въпроса за разликата между един литературен и подобен като че ли истински разказ. Макар че също може да предава нещо реално случило се, протекло като разказ, в литературния разказ то се моделира така, че да има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Именно този смисъл осигурява неговото разбиране като литература. Докато разбирането на т.нар. истински разказ разчита повече на аргумента, че това, за което се разказва, се е случило действително. Поради което и текстът, който го представя, гледа да бъде по-скоро повествование отколкото разказ. Което се поддържа и от героите на това повествование, които са действителни лица.
Да, но в случая те не са обикновени хора, а високо стоящи събитийни персонажи, в унисон са с контекста на разбиране на онова време, според който истинско случване, събития и разказ може да има само за такива хора. Т.е. по тази линия в разказа, който разглеждам, няма особена разлика между литературния и истинския разказ. Истинският разказ е един вид «заразен» с примерна сюжетност и литература. Оттук и грижата на този, който го съставя, да намали, колкото е възможно, тази примерна сюжетност, като разкаже случилото като повествование за реални събития. Именно това прави Херодот в разглежданата любовно-семейна история - потиска имплицитния литературен разказ с деловито нанизване на събития.
Херодот ползва повсеместно в Историята тази форма на разказване – разказва като съвременен репортер, който следва сюжетна идея, но я представя само като фабулен наниз. Същевременно Херодот прави и обратното – допуска деловити литературни репрезентации в пасажите на обикновено представяне на факти. Така че, ако ни интересува личният почерк на автора на Историята, можем да кажем, че той е с два основни белега – на деловито нанизване на събития и също деловито репрезентирани отделни моменти от конкретни ситуации – например кратки диалози или схематични описания. Този почерк изглежда е основната причина за постоянното смесване в Историята на дискурсите на голямата и малката история и съответно на литературния и истинския разказ.
Разказът за любовта на Ксеркс в девета книга на Историята е построен фабулно по устремно линеен начин. Първото събитие е влюбването на Ксеркс в неговата зълва, в съпругата на брат му Масистес. То е необичайно. Първо защото е влюбване. Ако любовта е правене на любов, персийският цар няма защо да се влюбва, след като може да прави любов с която от жените си пожелае. Да, но Ксеркс се влюбва, иска да прави любов с определена жена. Втората необичайност е, че Ксеркс се влюбва в жена, с която не е редно да се прави любов. Херодот не обяснява защо. Може би защото любовта е неведомост, която не се съобразява с никакъв ред, но може би и защото бидейки велик цар, Ксеркс е неумерено същество, което естествено се заема с преодоляване на необичайно трудни прегради.
Влюбването естествено подтиква към удовлетворяване на любовната страст. Ксеркс праща хора да уговорят жената, но тя отказва. Стратегическото основание за отказа, това, че е нередно да се прави любов с братова съпруга, не се коментира. Посочено е тактическото съображение - жената отказала, защото била уверена, че от уважение към брат си Ксеркс няма да приложи сила. Неуспял в това уговаряне, за да се сближи с жената и да постигне желаното, Ксеркс прави друго - оженва сина си Дарий за дъщеря на Масистес. Царят въвежда в двореца омъжената за сина му дъщеря на неговия брат и на жената, в която е влюбен. И изведнъж парадоксален обрат – Ксеркс престава да мисли за майката и се влюбва в дъщерята. Едно влюбване бива излекувано с друго. Дали не защото дъщерята прилича на майката?
Херодот деловито преминава към следващо ново-старо събитие. Повторно влюбилият се Ксеркс се изправя пред същата преграда – да се прави любов със съпругата на сина е толкова нередно колкото със съпругата на брата. Да, но Артаюнте, дъщерята на Масистес, не отказва на Ксеркс и царят постига каквото желае. Първият ход на любовен неуспех се заменя с втори на успех. Въпросът е дали това е успех? По-скоро не е поради ясната ценностна мярка на онова време - любовната интимност не е нещо само по себе си. Доколкото е изобщо допустимо, влюбването води до брак и чак след това до любовна интимност.
Следящият реда на събитията остава с впечатление, че дворецът на Ксеркс е огромен и че случващото се между царя и неговата снаха може да остане в тайна. Разказът подчертава, че то остава тайна само временно. Ясно защо - за разлика от редното нощно тайнство между съпрузи, което става на брачното легло, това любовно тайнство е нередно. Което на езика на събитията означава, че то ще бъде разкрито. Така че малкият активистки разказ за това как Ксеркс се влюбил не в когото трябва и как с хитрина получил любовно удовлетворение от жена, от която не би трябвало да получи, се оказва невалиден и се поправя от друг разказ. В любовния разказ с успешна развръзка събитията са влюбването и последвалото удовлетворяване, в другия разказ тези две събития се свързват в общо негативно събитие, следвано от други още по-негативни.
Евентуалният разказ за неуспелия с майката и успелия с дъщерята Ксеркс е интрига между влюбен и любима. Валидният истински разказ е с повече участници, тайната любовна интимност активира засегнатите и те влизат в историята. Основната засегната Аместрис, съпругата на Ксеркс, отначало се намесва случайно - тя изтъкала пъстра дреха, която подарила на Ксеркс. Малко по-надолу в текста обаче е казано, че Аместрис се досещала за нередната любовна връзка. Така че фаталната случайност, свързана с изтъканата и подарена на Ксеркс дреха, се преплита с вероятния ревнив подтик на съпругата, може би несъзнат по днешния начин на разбиране или инспириран от божество по античния маниер на обясняване.
Разбирането естествено надхвърля вложените в текста смисли. В случая единствено по-сигурният наличен в текста мотив е този за случайността - Аместрис изтъкала тази дреха и я подарила на Ксеркс просто така. Да, но допълнителното осмисляне упорства. Размяната на дарове има имплицитно значение - подаряването е знак за чувства. Чувството от едно лесно се смесва с чувство от друго. Както и става. Зарадван от дрехата и наметнат с нея, Ксеркс отива при другата си радост Артаюнте и смесва радостта си от дрехата с радостта от нередната любов. Това смесване естествено засяга и поражда противодействие.
Херодот не се отклонява в обяснения и изобразяване. Разгръща само кратки диалогични сцени. Отишлият при Артаюнте зарадван от дрехата и наметнат с нея Ксеркс става неумерен и решава да се отплати с дар за това, което получава. Затова казва на Артаюнте, че ще я дари с каквото пожелае. Тя го кара да се закълне, той се закълнава и тя поисква дрехата. Ксеркс я моли да се откаже, обещава да й подари град и цяла войска. Артаюнте настоява за дрехата. Понеже се е заклел, царят няма как да не й подари това, което тя иска. И разбира какво ще се случи.
Защо Артаюнте настоява Ксеркс да й се отплати не с друго, а с изтъканата от Аместрис дреха? Херодот прави вметка в профила на голямата история и тя е единствена в разказа – защото трябвало да се случи беда на цялото семейство. Изглежда поради същата висока причина Артаюнте носи дрехата. Дали не прави така, за да демонстрира женско надмощие? Херодот не се бави с такъв коментар, бърза към следващото събитие на разкриването. Това, за което Аместрис само се досеща, става ясно. В двореца, в дома на царицата се е случила невероятна нередност, която засяга нейното достойнство и първенство. Аместрис противодейства, като най-напред определя виновника.
Това не е Ксеркс. Дали защото е цар, а на цар не може да се държи сметка, или защото е мъж, който е потърпевш, когато изпитва любов? Според един вид контекстово разбиране, като болестта любовта идва отвън, причинява се от предмета на любовта. Но Аместрис решава, че вината не е на дъщерята, а на майката. Херодот не уточнява защо. Може би защото Аместрис знае за първото влюбване на Ксеркс, може би поради нормално съперничество между съпругите на двама братя или може би защото тя смята, че майката на Артаюнте така се домогва до влияние над Ксеркс. Тези активиращи се в хода на разбирането мотиви не интересуват разказвача. Интересува го устремното навързване на събития.
Умна и опитна, Аместрис изчаква тържествения ден на рождения ден на Ксеркс, когато царят не може да отказва, и му поисква да й подари майката на Артаюнте. Ксеркс разбира защо, както и какво ще се случи. Но притиснат от обичая изпълнява нейното желание и веднага се заема да предотврати ужасното, което ще стане. Вика брат си и му прави предложение да остави жена си и да се омъжи за негова дъщеря. Което е нормално за един царски двор – подобни бракове са политически мотвирани. Да, но Масистес е привързан към жена си, казва, че тя е майка на синовете му, а и на дъщерята, женена за сина му, и отказва на Ксерксовото предложение. Царят се разсърдва и отговаря сухо, че той няма да има нито тази жена, нито дъщеря му и така ще се научи да не отказва.
Масистес разбира, че го чака гибел, прибира се у дома, вижда жестоко обезобразената по заповед на Аместрис своя жена и без да се бави, влиза в противодействие - тръгва със синовете си и войска, за да вдигне на бунт областта Бактра, която управлява. Но Ксеркс го изпреварва и избива него, синовете му и войската. Така кърваво – с обезобразяване на братова съпруга и избиване на роден брат и племенници, завършва непрерасналата в по-голяма история истинска домашна история за любовта на Ксеркс.
Основният смислов носител в тази история е линейно организираната фабула с двата преплитащи се реда на причинно-следствено зависими и на финално насочени действия-случвания. Липсва третият ред на обичайните за големите истории събития-сполитания с извънчовешка инициатива. Случващото е с човешки ресурс. Такова е и първото събитие – Ксеркс просто се влюбва. Човешки са и пораждащите се прегради – те идват от силната брачна връзка между Масистес и неговата жена, от засегнатото честолюбие на Аместрис и женската суета на Артаюнте. Разбира се, има и обективни ценностни прегради – като обичая на царския рожден ден и произнесената от Ксеркс клетва, чието нарушаване би могло да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития.
Тази малка история истински разказ обаче не ползва този ресурс. Разказът нанизва събития в чисто човешки план. Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията.
Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване, на обикновените радости, на обичаите и клетвите и на домашната среда, от която се бои и която се опитва да измами. При други обстоятелства той е по царски умен, но в този разказ е неразумен. Тази неразумност е обичайна в Историята, особено в нейните големи разкази. Да, но в случая тя е не толкова царска, колкото обикновено човешка. Оттук и простото внушение, правено от разказа, че царят е принципно несвободно човешко същество. Това се отнася за всеки цар, но особено за Ксеркс, който толкова малко се справя с една домашна криза, колкото и с големия външен военен конфликт с гърците. Ксеркс се проваля в тази малка история истински разказ, както и в голямата история литературен разказ, набелязан, но неизпълнен в последните книги на Историята.
Да се създава голяма история за онова време, а и за Херодот означава в нея да се развива литературен разказ за голямо неблагополучие, в което изпадат един цар или тиран и страните, които те управляват. Означава да се изобразяват потънали в кърви дворци, чиито обитатели стават жертва на фатални родови интриги и кръвосмешения. Да, но в случая Ксеркс не губи царската власт и живота си като Кандавъл в Лидийския логос или Поликрат в третата книга на Историята, нито напуска царското поприще като Крез. Този разказ не прави връзка между кървавите събития в дома на Ксеркс и военните поражения на Персия при Саламин и Платея. Такава връзка може да се направи само контекстово. Тогава какъв е смисълът на кървавите събития в тази малка история?
В голямата история с литературен разказ те са изражение на сложността на преплитащи се човешки и извънчовешки обстоятелства, които могат да се коментират и в текста. Що се отнася до кървавите събития в една малка история истински разказ, не само антична, но и съвременна, те също са белег за сложност. И съвременните кървави истории, и тази домашна любовна история коментират, обикновено по непряк контекстов начин, границите на човешкото и нечовешкото, объркаността на външното човешко, но и комплицирания вътрешен човешки свят. Такъв изглежда е случаят и в тази малка история, кървава по царски, но домашна, случваща се на дворцови персонажи, но в частен план. В нея няма висок герой, който попада в отношение с отвъдни сили. По мярката на малката история героите в този истински разказ са равни помежду си персонажи, които влизат в хоризонтални интерсубективни отношения.
Несъдържащ особени репрезентации и неусложнен с характери, разгърнат предимно като фабула и несвързан с голямото историческо повествование, разказът за любовта на Ксеркс в деветата книга на Историята има компромисната идентичност на истински разказ, който клони към повествование. Така е според текста и предполагания от нас контекст на тогавашното разбиране на Историята на Херодот. Нищо не пречи обаче в друг контекст тази нагласа на текста да се промени и този истински разказ да се усили смислово и да се прочете като литературен разказ. Още повече че това се допуска от Херодотовото колебаене между прозаическите модели на историята логография и високите като че ли литературни сюжети на Омировия епос и атическата трагедия, на които авторът на Историята подражава.
В хода на това разбиране на текста аз се опирах и на други контексти – на съвременните ясно отделени модели на историята и литературата, на по-конкретните модели на голямата и малката история и съответно на литературния и т.нар. истински разказ. Да, но независимо дали са тогавашни и са внедрени в текста или са съвременни и се нанасят от нас върху текста в хода на неговото разбиране, контекстите са едно, а реалният текст е нещо друго. Контекстите са рецепти за правене или разбиране на реалност, докато текстът е осъществена с помощта на контекстите по-конкретна реалност, която обикновено надхвърля контекстовите проекти за реалност.
Текстът на Херодотовата История е свидетелство за поне две реалности – за външната, която изследва авторът на Историята, и за вътрешната на получилата се в Историята нейна репрезентация. Разбира се, и външните, и вътрешните текстови реалности в Историята на Херодот са много повече и в много по-комплицирани отношения. Това, което ми се струва сигурно, е, че някои от тях имат литературен характер и не толкова репрезентират нещо външно, колкото презентират важен дълготрайно валиден пример за реалност. За някои от текстовете в Историята, за разказите на т.нар. голяма история, е ясно, че са нагласени литературно. Други, разказите в т.нар. малка история, какъвто е според мен и представеният разказ за любовта на Ксеркс и неговата снаха Артаюнте в деветата книга на Историята, са по-скоро компромиси между литературни сюжети и нелитературни повествования.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Добре, любвота е съвсем реално "нещо", но да, думата за нея и особено по-пространното говорене за нея е нещо друго, отделно и различно. При мен би станало по-скоро обратното на варианта, загатнат от проф. Богданов - смятам историята, която най би ми се получила за разказване, за доста небанална, но подозирам, че разказът сам по себе си няма да е нищо особено; пък и, струва ми се, повечето примери дотук бяха за истории, при които финалът е краят, разпадането на сюжета, а не върхът (по Маркес), а аз в случая с тази конкретна история отказвам да приема това (с което не искам никого да стряскам), защото смятам, че "истинската/ голямата" любов (ето, тук въпросът е по-уместен: има ли, или е само фикция, нещо като "голяма" любов, или действително всички си приличат и по интензитет) е до голяма степен и модел на общуване, една особено сближена комуникация, която може да прекъсва понякога, но не и напълно да се губи (точно в този модел на общуване откривам елемент на прословутата "вечност" на истинската любов), независимо дали физическите субекти, участници в някогашната голяма любовна ситуация, не са се озовали в съвсем други и също така наново щастливи нови двойки. Любовта е още, по-общо, една особена грижа за себе си, защото покрай другия и интереса към него, човек добива усещането, че намира собствената си най-точна идентичност и в тази ситуация се чувства сигурен и самодостатъчен (но не и без другия, разбира се, него просто трябва да го има), затова любовта е хем една доста пълна освободеност - от всички останали, - но и неизбежна обвързаност с този конкретен друг.
Малък сюжет все пак - имаше вече история от Варна: веднъж там, преди 16-17 години, по някаква причина се придвижвах сама от центъра към някоя спирка от рода на Траката и чаках автобус, вероятно съм държала дебела книга (но не нося очила, дори рядко слънчеви), когато бегло ме заговори мъж на средна възраст, с бели дрехи и бяла шапка с периферия - изобщо не би могъл да ме впечатли, още по-малко тогава, но не беше чак неприятен, идентифицирах го като сърбин (в последните 1-2 години доста им симпатизирам, учудващо и за мен), всъщност той само ме попита: "Кое е по-важно: да обичаш или да бъдеш обичан", след което някой от двамата, не помня кой, се качи на автобуса си - доста платоновски въпрос (моята книга не е възможно да е била Платон, тогава), ама доколко е абсолютно важен - да, все пак по-често инициативата за конкретна любов е едностранна, в много редки случаи любовта е напълно взаимна и хармонична от самото начало, но пък нататък май не е добре да има ролево разграничение, участниците трябва да са възможно по-еднакво важни, като двата символа, прилепващи един към друг.
За времето - проф. Богданов сигурно е прав, че хората предпочитат хубавото време, но "хубаво" не е ли отново различно за всекиго, мнозина харесват есенните мъгли, сумрачности, дори дъждове, особено ако ги свързват с някакви частици спомени за някакви любови; и все пак има един праг на търпимост, отвъд който е ясно, че времето просто не е хубаво, независимо от индивидуалните предпочитания, а ясно е също, че вече май не става дума за (реална поне) любов.
И аз писах дълго отново, за което се извинявам, и благодаря за всички бележки по предния ми Херодотов коментар.
За първи път пускам музикален линк, надявам се, че не е минавал (скоро):
http://www.youtube.com/watch?v=Y_PIadFsvDk |
Тема № - 15 |
Коментар № - 807 |
|
НП - 2009-09-19 19:25:55 |
|
|
Благодаря, проф. Богданов, за коментара по моя също дълъг текст. Никога не съм писал толкова много, нито по този начин. Любовта е липса, а дали е наличност понякога не се знае. Потърпевши сме от себе си.
Тео, много обичам да пишеш, когато си ядосана толкова много. Обичам, че не увърташ и пишеш без баналности. Нелично за личното кажи една дума и за мен, за да почакам.
Ами Леля? Разбрала е същинското в мен като същинска жена! От нея взимам всички съвети. Връщам назад думите си за мъжкаранството. Днес времето е по-хубаво. Благодаря. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 806 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-19 13:52:19 |
|
|
Вижте какво стана - хубав свързан текст на Тити, прекрасен коментар на Теодоте и вълна от дълги точни коментари. Форумът е като времето, след лошото непременно има и хубаво. Аз, разбира се, мечтая за постоянно хубаво време и съм си наумил, че този форум ще направи революция в стила на форумното говорене.
Специално благодаря на НП за внимателното вчитане в разказа за любовта на Ксеркс и точните посоки, но и за мекия личен тон. Съвсем по моята амбиция - тя е да вкарваме колкото се може повече идеи и понятия в плана на личното преживяване.
Вашето определение за любовта като текст без контекст е силно и някак вярно. Доказват го стихотворните текстове, които цитирате. Стиховете за любовта са именно такива опити – за текст, максимално зависим от себе си. Но колкото и неконтекстов да е, в него непременно си казва думата удоволствието този, който говори за любовта, да слее своята любов с нещото любов и да увери себе си и своите читатели, че това, което е изпитал и му се е случило, е самата любов. А за да стане това, самата любов трябва да бъде по-твърдо определена, етикетирана и, така да се каже, спряна.
Прочетете внимателно прекрасния коментар на Истинския Сократ за неговата любов-липса на любов, а и цитирания привидно стихотворен текст на Маркес. Какво е любовта според тези два текста? Ред от сигурни състояния на влюбения и случващото се с него. Особено силно е казаното за допира. Любовта е чувство, интимност. В тази посока е и тревога, мъка от непостиганото. По-скоро е нещо моментно, което се губи. Моментността може да бъде и остра голяма радост, възторг, един вид събуждане и излизане от сивата равност. Може да бъде горчиво или напротив радостно разклащане на идентичността, което води до друга идентичност, друго знание и изобщо друга реалност.
Това, което изброително казвам за любовта, може да се сметне за вярно, може да се добави друго, може да се укори и да се каже, че е редно човек да изпитва любов, а не да говори за нея. Да, но човешкото същество е говорещо и мислещо и когато препоръчва да не се говори за любовта, то няма как да не се опре на двете мълчаливи твърдения – едното тавтологично, че любовта е любов и нищо друго, а второто чисто отрицателно, че любовта е фикция и че няма такова реално нещо. Познавате моята позиция. Аз смятам, че има такова реално нещо, че за него може да се говори по много начини и че то може да се представя, но че представянето му е проблематично.
Поради следните две причини. Първо, защото в реален план, по трудно отделим начин, любовта е свързана с други неостензивни неща-предмети, и второ, защото любовите, които изпитва всеки от нас, са хем различни от общата любов, хем съвпадат с нея. Та оттук и това, към което ви подтиквам – да погледнете във вашите любови или липси на любов, както е направил по любовен начин Истинският Сократ, и с отделянето на баналното общо и баналните контексти да се опитате с материала на текста да уловите особената именно ваша любов. От това има смисъл и поради следното – че когато сте я изпитали, може да сте я изпитали по-скоро банално, но когато пишете за нея, има шанс да се измъкнете от тази баналност и да осъзнаете, а по някакъв начин и да изпитате небаналното лично в нея.
Ето двата опита в този план в нашия форум. Първо един личен разказ, обикновена история на среща и разлъка поради външни обстоятелства без последствия и маркирани чувства, просто живот и толкова. После прекрасният сценарий, мекият символичен клип на Тити, в който любовта само се привижда. Обърнете внимание на наочаквания финал с битово-небитовата грижа. Протичане без разказ, сдържано, неутрално, което мисли в образи.
Ето два подобни примера с един поетически и един прозаически текст – Чичен-ица от Градът на амазонките на Миглена Николчина и Натрапницата, разказ от Борхес (Смърт и компас, 2004). И в двата текста странни ракурси, чиято цел е да се измъкнат от големите контексти на литературата и да направят внушение за реалност. Е, такова измъкване, казвам, можем да правим и ние, било с помощта на писани текстове, било с музика, било с визуални средства.
Е, може и с алкохол и с по-силни опиати, но за кратко, и с крайно вредни последствия.
Моля да ме извините за дължината.
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 805 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-09-19 12:41:15 |
|
|
Може би, ако облечете дрехите на Ксеркс, седнете на неговия трон и заспите в неговото легло, така както прави Артабанос в книга седма... ако преобразите символите и се превъплатите в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Иначе Ксеркс се е извинил, за това че постоянно променя решенията си - там, в книга седма, променя решенията си по отношение на властта и в пространството на големия разказ - "Мъже перси, моля да бъда извинен, че така отведнъж променям решенията си..." - казва той в 13 глава; тук, в последната книга, той прави същото по отношение на любовта, в пространството на малкия разказ. Да, има власт, но тя, първо – му принадлежи, защото макар и моментен герой от малък разказ, по принцип той е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ носи със себе си дори в малките разкази и второ - властта постоянно му бива внушавана от хората около него тогава и дори от хората, които четат за него сега. Това е правилната парадигма, парадигмата на властта, от която той е осъден да не излезе никога. Затова имаме повествование в малкия разказ, защото той е любовен, но върху него лежи сянката на властта, която го е обхванала и която е продължаваща завинаги. Така, едновременно с подозрението, че е любовен, разказът не може да бъде видян като любовен, защото първо се вижда като властнически – първо се вижда по-големият пласт, този на големия разказ. Тук обаче изниква една подробност – големият разказ е по-силен от малкия разказ, но това не е така по отношение на героите, защото героите в малкия разказ са повече и съответно са по-силни. И в седма и в девета книга Ксеркс e в състояние на промяна, но винаги, когато направи опит да се промени, да излезе от парадигмата на властта, ВИНАГИ се намира някой от малкия разказ, за да го върне обратно. С всички царе е така. Дори тук и сега. |
Тема № - 15 |
Коментар № - 804 |
|
Теодоте-Kradla - 2009-09-19 09:03:38 |
|
|
НП, за мен анализът ти е зашеметяващ! Още от първия ден се загледах в старогръцкия текст, понеже поведението на Ксеркс не ми се връзваше с усещането за любов. Но нали трябва да имаме едно на ум, че в обичането на мъжете и жените все пак е допустима някаква разлика, може за мен като жена това да не е любов, но за мъжете да е ... Така и не посмях да попитам как точно смятат класиците, че се е изразил Херодот на местата, в които се говори за появяването на някакво отношение на Ксеркс към жените. Познанията не ми стигнаха за да разбера как точно го е казал, но не ми заприлича на влюбване.
Сократе, разбирам сигурно почти всичко, което казваш. Няколко дни се мъчих да намеря начин да кажа тези неща на Теодоте, но виждах, че не ми достига ум и реших, че ще е по-добре да мълча, отколкото да направя нова катастрофа. Ти обаче надмина и истинския Сократ! То си е нормално младите в рода да надминават старите, нормално е и мъжете да са по-добри от жените, но винаги е вълнуващо да се наблюдава как става на екрана пред очите ти :-). Горда съм, че ме припозна за твоя Леля и ти благодаря, че спасяваш положението, когато на леля ти ум не й достига!
И понеже ти каза на Тео каквото трябваше, сега аз ще ти кажа каквото мисля че трябва. Това, което досега ти се е случвало, може да не е било точно пълноценната любов, щом си мислиш, че любовта причинява само неприятности. На всеки човек са нужни поне няколко любовни истории (ама не триминутни, това не е любов), за да разбере себе си, да разбере какво му харесва и какво не, за да започне да гради своя любовен свят, своята любовна идеология. Някои и след петнадесет истории не започват да градят, но то е друга тема. Любовта ти никой не може нито да ти я даде, нито да ти я вземе, а съвсем невъзможно - да ти я убие. И това е така, защото тя произлиза от теб, ти я произвеждаш. Само ти можеш да си я направиш или да си я убиеш, според както ти харесва. И на една по-зряла възраст става точно това, което казваш – имаш контекст без текст. Аз също си мислех в онзи такъв същ момент (който и за мен продължи мноооого дълго), че никога повече няма да се влюбя. Не защото любовта ми носеше само неприятности, а защото нямах очакване, че ще срещна моя човек. Ти и Маркес сте прави: „Къде отиват тези моменти. Те сигурно се събират в човешкото сърце и се претопяват в нещо, което ни държи вечно млади. Затова любовта може да се случи винаги, по всяко време и на всяко място. Без да я очакваме и без да я искаме.” Не само може, но и се случва. Човек само трябва да не пропуска срещата с неговия човек/човечка, онзи, който му пасва както си пасват разрязаните андрогини. Тези срещи наистина са редки, а понякога се случват за пръв и единствен път чак на стари години. Не знам дали на някои не им се случват или по-скоро не успяват да разчетат знаците :-(. Но на теб ще ти се случи (на Сократовите винаги се случва!), и след като си свободен, трябва да хванеш момента :-)! (Като стане, да не забравиш да се похвалиш на старата си Леля!!!)
За жените съм съвсем сигурна, че е лесно да разберат кой е човекът. То е все едно някой да се разхожда с голям надпис с оранжеви букви „Аз съм Той!” и да бие камбана. И когато се срещнем с него, за нас (жените) няма нито песъчинка съмнение за какво става дума. Не знам дали при мъжете също е така, може и да не е. Дали наистина не сте потърпевши в любовта?
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 803 |
|
Лелята на Сократ - 2009-09-19 07:59:34 |
|
|
Ще си позволя да напиша коментар, макар и чак сега, по тази тема и по тази Херодотова история; няма да разказвам свързано лична история, но все пак ще се заловя за подканата на проф. Богданов да се разказват и такива истории, по-скоро обаче като подкана за едно някак по-освободено (от авторитетни препратки, например) говорене, в което поне аз действително виждам зад отделни моменти от тази история на Ксеркс някакви лични (които са и универсални) паралели, но повече по линията на "четенето с идентифициране", а не като представяне на цялостен разказ.
Малко потискащи ми се струват коментарите на последните една-две страници, въпреки няколкото действително ведри истории, също споделени тук, но като цяло настроението е дори антилюбовно, което обаче е и логично - такава всъщност е и самата малка история от Историята. Може би това настроение ме и подтикна да се включа най-сетне, защото и моите бележки не са особено радостно пърхащи, но всъщност ми се въртят в главата, откакто темата се появи.
И така, без да съм сигурна, че съвсем точно съм разбрала разликата между повествование и разказ, ми се струва, че често говоренето за властта е част от повествование, но когато се споменава и за някаква любов, свързана с тази власт, тогава по-лесно се получава разказ. Любовта е онова, което оживява света на властника и сравнителнто скучната му роля на овластен. Тук се намесва и почти клишираното използване на властта за/ради любовта: и като средство да се спечели любимият, като му се направи услуга, възможна от властовата позиция на обичащия (който може да е цял цар или прост редактор на научно периодично издание), или пък в опит за начално спечелване на любовта; но и обратното - използването на властта за "разправа" с обекта на някаква несполучлива любов. А в плана на Ксеркс да ожени сина си за дъщерята на жената, в която се е влюбил, сякаш тези два плана се преплитат. Освен това, любовта е онова, което прави от историята за властта по-литературна, а не просто истинска история, защото упражняването на власт е само по себе си по-публично (или поне би трябвало да е такова), по-фактологично, видимо от повече хора, докато любовната ситуация е все пак по-интимна, нейните свидетели са малцина и съответно възможността тя да бъде представяна/ въобразявана по най-фикционални начини е много по-реална. От трета страна, любовта придава някаква привидна овластеност на участниците в любовната ситуация - тук нямам предвид възползването на младата жена, Артаюнте, от предложението да си избере каквото поиска (според мен тя го прави със съзнанието, че това е нещо, идващо от жена-конкурентка, а не толкова защото дрехата е представителността на царя), а по-скоро това, че любовта кара хората да се чувстват важни, да виждат в онзи, който ги обича (особено, ако и те са обичащи), човек с власт - тя може да е само харизма в най-положителен план, - част от която може да се прехвърли и върху тях, и затова след раздяла понякога човек има чувството, че губи много повече от един човек, защото губи някаква среда, сред която и той самият, дори и непознат й до момента на любовната ситуация, е бил харизматичен и някак овластен с властта на обичания - за това точен паралел в Херодотовия разказ не откривам, освен може би отново около мотива с дрехата, ако приемем, че все пак любовницата иска да се идентифицира с царя поне посредством тази дреха. И отново точно в този момент, с дрехата, или поне в интерпретацията на проф. Богданов, има и нещо оптимистично. В това смесване на радостта, дошла по различни канали (в случая с Ксеркс: от подаръка на съпругата, от една страна, и от любовната наслада, от друга), - можем да открием онова наистина оптимистично преливане на удовлетвореност/ зарадваност от една ситуация (която е само план/ пласт от твоя живот, често скрит при това, особено в такива любовни отношения, където участниците са повече от допустимото) към останалите пластове; преливане, което може да те направи по-голям оптимист, или поне по-лесно понасящ другото, независимо дали то е работата или паралелна любовна ситуация; е, при Ксеркс този паралелизъм се е издънил, защото нямаше да има може би никакви кървища, ако той не беше комплексно зарадван и не се беше държал толкова щедро към Артаюнте. А всъщност той влюбен ли е бил в нея наистина, или само някак компенсаторно, но е можел да си го позволи отново заради властовата си позиция? Ето какво се казва по-точно в текста: "той променил мнението си и се влюбил в жената на Дарий, дъщерята на Масистес" - на гръцки чак "намерение" няма (има само глагол, diameibo, който значи и "променям си настроенята, чувствата", което е малко по-различно, защото звучи като нещо, което ми се случва, а не го решавам съзнателно), но преводът (на проф. ПДимитров) в този си именно вид е ценен, защото допуска реалната явно за културния контекст ситуация влюбването да е резултат от нарочно решение, особено когато имам властта да разиграя нататък новата ситуация, която ми е хрумнала. Чудя се, дано не ме обвините, че е в резултат на късния час, в който вероятно има доста филми на ужасите (и в резултат на нещастни любови) по разни канали, дали и финалът на историята не може да се тълкува оптимистично в следния план: любовните истории, независимо дали литературни или истински, не остават просто повествование, просто изреждане на събития, срещи и разминавания, а получават някаква окръгленост, и това важи особено за първоначално неуспелите/ несъстояли се любовни ситуации: те все някога изплуват отново - в случая със снахата на Ксеркс това е за нейно нещастие (не разбираме дали и тя не е била влюбена в царя, но само от благоприличие е приела развитието на тези чувства за абсолютно невъзможно), а и самият Ксеркс вече не приема ситуацията като любовна (въпреки че я помни като такава и се опитва да защити жената), но все пак точно първата жена, в която Ксеркс неправомерно се влюбва, поне в рамките на тази микроистория, бива наказана, бива показано откъде тръгва неговото неблагополучие (в любовта): нещо като "първата/старата любов ръжда не хваща", но не съвсем. Съжалявам, ако някъде повтарям отблизо предишни коментари, но пък нали наскоро стана ясно, че и любовните ситуации и схеми са принципно все едни и същи:)
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 802 |
|
НП - 2009-09-19 03:27:57 |
|
|
Глух съм и сляп към поезията. Въпреки своята небрежност и анархистичност.
Но ето ви Юлия Кръстева
[…] Effeuille la rose des vents
Voici que bruissent les orages déchaînés
Les trains roulent en tourbillon sur les réseaux enchevêtrés
Bilboquets diaboliques
Il y a des trains qui ne se rencontrent jamais
D’autres se perdent en route
Les chefs de gare jouent aux échecs
Tric-trac
Billard
Caramboles
Paraboles
La voie ferrée est une nouvelle géométrie
Syracuse Archimède
Et les soldats qui l’égorgèrent
Et les galères
Et les vaisseaux
Et les engins prodigieux qu’il inventa
Et toutes les tueries
L’histoire antique
L’histoire moderne
Les tourbillons
Les naufrages
Même celui du Titanic que j’ai lu dans le journal
Autant d’images-associations que je ne peux pas développer dans mes vers
Car je suis encore fort mauvais poète
Car l’univers me déborde
Много е по-близо до нещата
|
Тема № - 15 |
Коментар № - 801 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-09-19 00:07:40 |
|
|
Поздрав за всички, които искат някого както се пее "всеки миг, всеки час" и специално за Тити :).
http://vbox7.com/play:9b4b3e2b |
Тема № - 15 |
Коментар № - 800 |
|
Харуки Мураками - 2009-09-18 23:23:20 |
|
|
Да продължа ли аз като се заловя за тебе, Теодоте. Да продължа с това, което измъчва. Ти го наричаш музика, текст, компютър, но това е любовта. Правиш, това, за което говорихме в предишната тема. Назоваваш любовта. В момента не съм влюбен. Сигурно няма да се влюбя до дълбоки старини. Любовта ни причинява само болка и неприятности. Знай, че е по-добре да притежаваш текст без контекст, отколкото да имаш контекст без текст. Виж колко много понятия навързахме във форума на проф. Богданов. И ние е честно да се обърнем и да му благодарим, че като един психоаналитик, ни поведе по пътищата на любовта, особено мен, който не съм специалитст фололог. Нещата тук във форума имат пресечна точка. Същата пресечна точка има и любовта в човешкия живот. Влюбвания, влюбвания, влюбвания. Любовта не остава при нас никога, но когато се разделяме, преодоляваме, страдаме и започваме отначало ние се променяме. Като кръстопът на ветровете човекът има кръстопът на любовта. Аз вече не страдам, защото и годините ми са такива, че познавам своя кръстопът на любовта. На него са се срещнали различни жени и са си отишли в различни посоки. Много неща са се сбъднали за мен, а други ги е отнесал вятъра и вече не ги мисля. Не мечтя за любовни писма, за трепетни срещи, за погледи в нощта, за докосване на ръце, за танци и целувки. Но си спомням какво означаваше докосването на ръцете, погалването, търпението да дочакаш този миг, в който преодоляваш страха и погалваш чуждата ръка. Уж е просто. Една моя позната казваше, че понякога си сядала върху ръцете, за да не би да погали мъжа до себе си, защото много искала да го допре. Странни сте жените.
Къде отиват тези моменти. Те сигурно се събират в човешкото сърце и се претопяват в нещо, което ни държи вечно млади. Затова любовта може да се случи винаги, по всяко време и на всяко място. Без да я очакваме и без да я искаме. Много ми се иска да ме сполети и мен. Защото навикът да си свободен изглажда човека и той остарява без любов. Когато проф. Богданов написа да разкажем за собствената си любов, аз почувствах срам, защото нямам такава и всички те са останали назад във времето. Имам само приятелки и добри познати и няма нужда да си сядам върху ръцете. Три дни поне писах различни коментари, някои от тях изтривах, а други запазих, за да ги чета за себе си. Този коментар дължа на Тити и Тео, които ме вдъхновиха по постмодерному. Накараха ме да се запитам, дали и моята любов не е свършила за 3 минути и кои са идиотите в моя живот, които ме оставиха без любов. А може би идиотът съм аз? Ще сложа отдолу един текст на Маркес, който също провокира. Но преди това, Тео, Теодоте-Крадла, ти пожелавам повече оптимизъм! И не сядайте върху пръстите си! Не пропускайте момента!
Благодаря за вниманието
***********************************************************
Ако Бог ми дари парченце живот
Ако за миг Бог забрави, че съм парцалена кукла и
ми подари парченца живот, може би нямаше да
кажа всичко, за което си мисля сега...
Ще оценявам нещата не по стойността им, а по
съдържанието. Ще мечтая много.
Ще спя съвсем малко, защото едно затваряне
на очите отнема светлината за 60 секунди.
Ще бягам, щом другите чакат.
Ще слушам, щом другите говорят.
И ща излапам с наслада голям шоколадов сладолед
Ако Бог ми даде парченце живот...
Ще нарисувам една картина С цветовете на
Ван Гог, с поезията на Бенедети с песните на Серат.
Тя ще е като серенада, възпяваща луната
С мойте сълзи ще полея розите в градината,
за да усетя болка от бодлите им и нежност от листенцата.
Ако Бог ми подари парченце живот
Мъжете ща ги сгълча, че са глупаци, ако не
искат да сe влюбят защото били стари
На старците ще обясня, че смъртта не идва със
Старостта, а със забравата.
На децата ще им дам крила,
но ще ги оставя сами да се научат да летят.
А на жените... ще им призная, че цял живот съм ги обожавал.
Ако Бог ми подари парченце живот...
Ща се обличам съвсем простичко,
ще легна на слънце и ще разголя не само тялото,
но и душата си И цялата си злоба ща я извадя
върху късче лед и ще го оставя да са стопи на слънцето.
Научих твърде много от вас, хората до мен.
Разбрах, че всеки иска да живее на върха на
планината, без да си дава сметка, че щастието е по пътя към върха
Усетих, чe за да помогнеш на другия,
когато е в беда трябва да го гледаш отдолу нагоре, а не обратното.
Научих толкова много от вас. Хората до мен.
Но всичко ще потъне в забрава ще погине,
когато ме затворите в куфара...
Тогава аз наистина ща започна да умирам.
Приятели, дано не ви тежа като верига!
Не чакам отговор от вас. Не ми пишете! На ме търсете!
Искам само да чуете сега словата ми.
И да почувствате, че нещо сe променя.
8 октомври 2000 г.
Габриел Гарсия МАРКЕС |
Тема № - 15 |
Коментар № - 799 |
|
Истинският Сократ - 2009-09-18 22:05:22 |
|
|
Моите кафяви очи... Моята история?
Дали да я разкажа. (И аз така се чудя, Тити, затова се залавям за теб!) Дали да я разкажа като история за компютър или като история за мъж, защото всички те наистина се заместват универсално. Наистина са толкова двусмислени, опънати между нежността и цинизма - очите и екрана, парчето и песента. Дали ще е нещо, което ще се случи, или ще е просто един клип, дали ще е клип или ще е текст, дали ще е текст или просто ще ме измъчва. Какво би могло да се случи - някакъв сюжет, някакъв разказ добре построен - с две точки в началото, защото нещо започва, с многоточие в средата, защото продължава и предстои и се очаква... с точка в края и... с много въпроси след това? "След него?" (След теб ще мога хора да убивам!...) Все едно е дали ще е човек или компютър - и текстът и песента са свръхреалистични - сякаш са се случвали хиляди пъти - и преди и за в бъдеще и днес все същият сюжет:
Измъчвам те с поглед,
а ти изглеждаш все тъй студен,
от моите кафяви очи,
оставаш тъй уморен...
Страхотна песен. Объркаността на външното човешко и комплицираният вътрешен човешки свят? Записки под възглавката... Бягаш от един текст, за да се озовеш в друг. (Човешки.) По страшен - разказ без разказ, текст без контекст... Чувства ли? Словесните знаци ще имат грижата да смълчават, да маскират, да мамят... Силата на езика: с езика мога всичко да правя: дори и най-вече да не казвам нищо.
Четиримата идиоти около Ксеркс му убиват любовта. Ти представяш ли си какви са - вътрешното и външното, емоциите и събитията им съвпадали... А при него нищо не може да съвпада, защото живее в любовно време, в което тези неща просто не съвпадат. И при мен. Ако текстът е без контекст, значи човек всичко си е измислил. Без значение с какво го е нарисувал. Може с всичко – молив, четка, пастел -
http://vbox7.com/play:065627e3
Може и пак с мастило -
http://vbox7.com/play:d85e233c |
Тема № - 15 |
Коментар № - 798 |
|
Теодоте-Kradla - 2009-09-18 01:52:11 |
|
|
|
|
|