ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Любов и обезсмъртяване в изстъпленията на дионисовите празници |
Платон, „Федър” и Еврипид, „Вакханки” |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/17_1.jpg) |
РОСИЦА ГИЧЕВА-МЕЙМАРИ
„Не бъди разумен тогава, когато ще е напразно да си разумен!”
орфико-вакхически химн от Пангей (Клитоним в Псевдо-Плутарх, За реките, ІІІ, 4, 12)
Въпреки че елински интелектуалци издигат разума като инструмент за разбиране и себепоставяне в света, елините никога не се отказват от представата, че човекът не е в състояние да разбира и контролира всичко в света. Използвайки разума като инструмент за разбиране и аргумент за действие, те не ограничават и не смаляват света си, не го свеждат само до достъпното за човешкия разум, както по-скоро прави модерният човек. Типично за традиционните общества, те настояват да живеят в голям цялостен свят, в който има и нещо друго. Дори когато се стига до възгледа, че „другото” може да е и човешко (като страстите), неразумното-неразбираемо-неназовимо продължава да се възприема и означава като принадлежащо на божественото-отвъдно-нечовешко, или компромисно – като понякога понасяно и от човека. Възможността за изпитване на „другото” от човека им предоставя от една страна механизми за свързване и общуване с отвъдното божествено (такова, каквото си го представят), а от друга - възможността човек да смята, че постига някаква степен от божественото, че се обезсмъртява. Свързването с божественото в античността, винаги се осъществява чрез ритуали в празничен контекст.
За да аргументирам и разширя представеното наблюдение ще сравня част от Платоновия диалог „Федър” и трагедията „Вакханки” на Еврипид, които ми изглеждат подходящи в допълването си при представянето и осмислянето на практиките на изстъпленията отвъд човешкия разум (състояния, наричани „екстаз” или „ентусиазъм” - излизане извън себе си или приемане на чужда същност). Ако използвам термините „репрезентиране” и „рефлектиране”, с които професор Богдан Богданов раздвижва структурата на текстовете, бих казала, че Платоновите текстове са по-силно рефлектиращи, а „Вакханки” е по-силно репрезентиращ текст. От друга страна, репрезентиранията у Платон използват ритуална терминология и образност, а действащите лица в трагедията „Вакханки” на Еврипид рефлектират върху проблемите традиция-иновация, рационално-ирационално, смърт-обезсмъртяване.
Божествената лудост и нейни видове представя Платон във „Федър” (244-257). Сократ определя лудостта като източник на „най-значителните добрини, които получаваме в дар от боговете”, „налудното състояние е нещо по-прекрасно от разумността, защото то иде от боговете, а тя е от хората”. Изведени са четири вида полезни божествени лудости: пророческа, ритуална, поетическа и еротическа. Последната е предмет на обстойно разглеждане в словото на Сократ, който иска да покаже, че не „е редно да предпочитаме разумния пред движения от страст приятел”, защото „подобна лудост се дава от боговете за най-голямо щастие на човека”.
Пророческата лудост е свързана косвено с Аполон и Зевс, заради примерите с гадателките в Делфи, в Додона и Сибила, които изричат пророчества обладани от бог (в ентусиазъм). Ритуалната лудост не е свързана с определено божество, а с очистване от божествени наказания, очистителни и посветителни обреди (вероятно мистериални - teletai). Който постига истинско ритуално изстъпление, става „невредим и в настоящето и в бъдещето” и получава „средства да се освободи от настоящите злини”. Допустимо е сред божествата на ритуално изстъпление да предположим Дионис, който е известен с неистови празници с очистителни функции. Поетическата лудост е свързана пряко с Музите, които вдъхновяват за сътворяване, но е определена и с дионисова терминология - „вакхически ентусиазъм”. Приписана й е педагогическа функция. Любовната лудост във „Федър” се свързва пряко с Ерос. Преди да я анализира, Сократ развива аргументация за безсмъртието на душата. След това определя любовта като най-съвършената от божествените лудости, защото представлява двигател към раждане в красота (в тяло или душа), към виждане на божествената красота и постигане на безсмъртие. Процесът е описан с мистериална терминология*: „Сияйната красота може да се види тогава, блажена и божествена гледка, когато ние, следвайки Зевс, а други друг някой бог, видим и станем участници в тази мистерия, за която е позволено да се каже, че е най-блажена измежду всички. В тази мистерия и ние самите участваме цялостни, далече от злото, което ни очаква в по-късно време, и посвещавайки се, сме зрители на цялостни, прости, изпълнени със спокойствие и блаженство видения, наблюдаваме ги чисти в чиста светлина, небелязани от това, което наричаме тяло …”. Посветените в мистерията чрез Ерос постигат безсмъртие и продължават да живеят в светлина и щастие, докато „близостта с невлюбения, примесена със смъртна разумност, разполагаща с оскъдни смъртни неща … ще стане причина тази душа (на обичания) да се върти глупаво девет хиляди години около земята и под земята”. Сократ прави връзки с Дионисовите лудости, когато описва видовете човешки проявления на любовта. Обладаният от Ерос обича по такъв начин, какъвто предопределя „богът, в чийто хор е участник…Вървят по следите и успяват със собствени средства да открият природата на своя бог, защото са заставени да гледат внимателно в бога. И докоснат ли го с паметта си, изпълват се с ентусиазъм от него и му взимат привичките и заниманията, доколкото е възможно човек да е причастен към божества… И като наливат постоянно почерпеното от Зевс в душата на своя любим също като вакханките, правят го да прилича колкото се може повече на своя бог”.
Трагедията на Еврипид „Вакханки” изглежда като текст-празник, синтезирал елементи на множество действителни традиционни празници с изстъпления в чест на Дионис, които никога не са се случвали заедно в едно ритуално време-пространство и в такъв порядък, в какъвто ги е събрал и преподредил Еврипид в неговия текст-свят. Театралното изпълнение на празника на „Големите Дионисии” е поставяло гражданския колектив в състояние на друг тип празнично преживяване на дионисово изстъпление – от една страна многократно усилено (поради концентриране на различни видове изстъпления), а от друга - по-малко традиционно и в някаква степен рационализирано.
Проблемът от конкретното настояще, който засяга трагедията, е отношението към варварските култове – често обсъждана тема в класическа Атина. Поставен е в рамката на мита за отхвърлянето на Дионисовия култ от Пентей в Тива – далеч от времето и пространството на атинската публика. Друга тема е отношението рационално-ирационално, която е стояла като проблем и пред тогавашните атиняни, чиито традиционни религиозни вярвания се сблъскват с рационализиращите рефлексии на малка група интелектуалци. Сред интелектуалците е и самият Еврипид, който е осъждан от съгражданите си, прекарва края на живота си в изгнание в двора на македонския цар Архелай, където пише трагедията (406-405 г. пр. Хр.). Няколко години по-късно неговият приятел Сократ ще бъде осъден и ще претърпи смърт за незачитане на традиционните вярвания, според общественото мнение.
Темите за чуждите култове и отношението рационално-ирационално са преплетени в сюжета на трагедията. Царят на Тива Пентей се противопоставя на чужденеца Дионис опирайки се на човешкия си разум – отхвърля подлудяващите празнувания, подиграва се с версията за божественото раждане на Дионис от Зевс и леля му Семела. Дионис се противопоставя чрез това, което владее – божествения ум, който за смъртните е неразбираем свръх-ум, означен като лудост. Именно с подлудяване Дионис решава проблема за налагането на празниците си в Тива.
Темата за отхвърлянето на Дионисовото празнуване е представена като колизия между царя и самия бог, в която е трудно да се определи кой от тях е герой и кой – антагонист. Дионис е дошъл в Тива, за да накаже лелите си, които не са го признали за Зевсов син и са обвинили майка му в две прегрешения: предбрачна любов със смъртен и лъжа за любовна връзка със Зевс, а след смъртта й са я наклеветили, че заради измисления светотатствен брак Зевс я е убил с мълния. Наказанието се пренася и върху братовчеда на Дионис, Тиванския цар Пентей. Непризнаването на Дионис е изразено и с обвинение спрямо вакханките за отдаване на вино и неблагочестиви развращаващи Афродитини (сексуални) страсти с чужди мъже, като че ли следващи лошия пример на леля му Семела. С човешкия си разум Пентей не разпознава бога, отнася се към него като към смъртен, като чужденец, като заплаха за властта и традиционните обичаи в Тива. Съответно на проявената хюбрис, усилена от шпионирането на вакхическите тайнства, той понася наказанието да бъде разкъсан от майка си и лелите си, които от своя страна не го разпознават, поради отнемане на разума им от Дионис. Голямата промяна, която структурира времето чрез трагичното действие, е прекратяването на Кадмовата династия в Тива и изгнанието на семейството. Проблемът поставен в началото е решен – Дионисовите празници ще се празнуват в Тива. Има и още един важен резултат - Кадъм и Хармония ще бъдат спасени с отвъден живот в страната на блажените. Кадъм е признал Дионис и е участвал във вакхическите изстъпления, което поведение вероятно е възнаградено от боговете с обезсмъртяване.
Темата за отношението разум-лудост е представена по две линии. Едната протича рефлективно в диалозите на Пентей, Кадъм, Тирезий и Дионис, а другата - в описанията на Дионис, митовете и празниците с изстъпления, представени от Тирезий, хора и вестителите. В диалога на първи епизод, Кадъм, Тирезий и хорът, от една страна, и Пентей – от друга, си разменят обвинения в безумие, като влагат противоположни смисли в понятието. Бившият цар Кадъм и гадателят Тирезий смятат за безумие осмислянето по човешки начин на божествените неща, а Пентей – излизането извън рамките на човешкия разум. Кадъм и Тирезий споделят, че само те са разумните в града, които почитат Дионис, че смъртните не бива да презират боговете нито да мъдруват за тях, защото пазенето на старите предания не може да бъде оборено дори с мъдростта на най-разумния. Тирезий многократно заявява на неразбиращия Пентей, че е загубил ума си, щом не приема Дионис: „Щом мъдрият човек открие верния предмет, е лесно да говори хубаво. А ти с гъвка реч като у мъдрите, но капка разум няма в словесата ти.”; „Защото ти си болезнено луд и с лекарства не ще намериш изцеление…!”. Хорът и Кадъм подкрепят Тирезий „Старче, с думите си не посрамваш Феб и проявяваш благоразумие, като почиташ Бромиос, великия бог”; и осъждат Пентей „Блуждаеш и макар и с ум, безумен си!”; „Не е мъдра знай мъдростта, щом забравя смъртния дял!”; „Той тръгна с греховна мисъл и с бесен гняв, враждебен на твоите обреди боже наш, … с безумна мисъл и с дух обладан от лудост, да победи в борба непобедимото!”. Пентей им отговаря със сходни реплики: „Срам ме е да гледам старостта ви смахната!”, „Не ме молепсвай с твоето безумие! За глупостта ти ще накажа аз учителя ти!” Дионис обобщава: „Глупецът смята за безумен мъдрия.”
Два вида Дионисова лудост представят вакханстващите. Дъщерите на Кадъм са вдъхновени с лудост-наказание, поради която виждат Пентей като чужд или като диво животно, и го разкъсват жив. С „лека лудост” е възбуден Пентей, за да се съгласи да сложи женски одеяния и да отиде сред вакханките. С лудост-награда Дионис вдъхновява вакханстващите по убеждение - Кадъм, Тирезий и хора от лидийски вакханки. Въпреки наложените други наказания, Кадъм ще бъде обезсмъртен в страната на блажените.
Във „Вакханки” са преплетени в един виртуален празник няколко типа действителни традиционни Дионисови празници с изстъпления, известни за различни области на източното Средиземноморие. Представени са в думите на хора и вестителите чрез описания на ритуални места, действия, атрибути, състояния, и минимални рефлексии. За разлика от празничното преживяване на театралното представление, което се случва в ума и емоциите на зрителя и общността, действителните ритуални изстъпления въвличат в цялостно телесно-душевно преживяване на нечовешкото (божествената лудост) и причиняват по-значителна промяна, както за индивида, така и за ритуалната общност. Многостранното и сложно изпитване на ритуалната лудост е репрезентирано в множество редове на ритуални текстове – пространствено-времеви, персонажен, акционен, атрибутивен, емоционален, аудитивен, образен ...
Места: извън града в планина, „планини хранещи зверове”; планинско светилище. Планината Пиерия в Македония е „седалището на Музите, където са Харитите и Страстта, където е редно да празнуват оргиите си вакханките”; „Бромиос почита блажената Пиерия, където танцува във вакхически пирове и повежда въртящите се в танц менади”. Споменават се още Китерон до Тива, Парнас - Делфи, Олимп, Критската Ида, Тмол в Лидия, фригийски планини, митичната Ниса. Имена – оргии; оргиите се танцуват; посветителни обреди (teletai). Време – ежегодно напролет, или в т. нар. „тригодишен” цикъл на празнуване (през година); по-често нощни, но и дневни обреди. Лица – преобладаващо жени и девойки, служителки на Бромиос (вакханки, менади), но и мъдри мъже – гадател и бивш цар. Приношения: козли, които се ядат сурови; мляко, вино, мед; дим от изгаряни смоли и растения. Атрибути – жезъл-тирс, змии, небриди (еленови кожи), разпуснати коси, бели вълнени плитки, венци от бръшлян и змии; фригийски флейти, тимпани, факли, тис, дъб, ела, лотос. Забрани: докосване до инструменти за тъкане (метафора на женското подивяване); непосветени не трябва да виждат свещенодействията. Действия – буйни танци и песни, подскачане и хвърляне на земята; удряне на земята с тирс в дясната ръка; разтърсване на предмети и части на тялото; призоваване на бога с неразбиаеми думи (йо, йе, еуой, иакх); силен шум (викове, звънтене, бучене, гърмене). Състояния – боговдъхновена лудост (мания, вакхия), обхващане от бога; войнственост; преследване на непосветени (неполудели), които дръзват да наблюдават. Божествени идентификации: Богиня Майка (анонимна, Кибела, Рея), обожествена смъртна жена (Семела-Тионе); син Бромиос (от Зевс) – демон, велик демон, бог, велик бог, цар; бикорог и увенчан със змии; „бик, многоглава змия и пламтящ лъв”; водач на шествието от вакханки в обреда; войнстващ. Рефлексии за обредите – „сладка мъка, приятен труд”; Бромиос „посвещава в тиас с танци”; тайнствата „не могат да се ословесят така, че непосветените във вакханстването смъртни да ги разберат”. Рефлексии за обредните лица – блажени и щастливи, с чист живот са тези, които познават обреда; въвеждат душата си сред вакханстващия тиас; пророкуват. Рефлексии за бога в обреда: Бромиос дарява на смъртните виното – прекратява мъката на страдащите, дава им сън и забрава, дава еднаква безметежна наслада на бедни и богати; когато се влее в голямо количество в тялото богът става прорицател чрез вакхическата лудост; всява паника и страх; създава чудеса, предизвиква видения; „най-ужасен за лошите и най-кротък за мъдрите”.
В трагедията се говори за любовни (включително сексуални) отношения. Пентей обвинява вакханките за развращения с чужди мъже и със самия бог, вестителят оспорва чрез описание на видяното, Тирезий поучава: „Не Дионис довежда до разпуснатост жените в любовта, о, не, в природата е вложена разумността завинаги. Дори в бакхическите оргии разумната жена не се развращава”. Хорът от вакханки пее: „Да можех да отида на Кипър, острова на Афродита, където живеят Еротите, омагьосващи сърцата на смъртните!”. Пентей към Дионис: „Не си грозен в тялото, чужденецо, като за жените, за което си в Тива. Кичурите ти са дълги, разпилени покрай самите ти бузи, не като за борба, пълен си със страст. Имаш бяла кожа, за която си полагал специални грижи, не докато са те огрявали лъчите на слънцето, а докато на сянка с хубост си преследвал Афродита”. Вестителят овчар разказва: „Виждам три тиаса - женски хора, едното от тях водеше Автоное, другото - майка ти, Агава, третото хоро - Ино. Всички спяха, отпуснали на една страна телата си, едни - облегнали гръб на елхова шума, други - положили на посоки глава върху дъбови листа, с благоприличие, не ловяха, както ти казваш, напоени от кратера и от шепота на флейтата усамотени в гората, Киприда. … А когато няма вино, няма вече Киприда, нито друго някое удоволствие за хората”.
Имал ли е обредът сексуални конотации и идеи? Чрез внушаване на Пентей, Еврипид внушава на публиката, че такова съдържание няма. За да бъде убедителен образът на Пентей, обаче, Еврипид трябва да е използвал някакво сексуално осмисляне на ритуалите или вярванията. Обредните реалии не дават експлицитни данни за сексуални значения. Такива могат да бъдат идентифицирани в мита за раждането на Дионис от брака на Семела и Зевс (думата за брак gamos има сексуално значение). Сюжетът е посочен като обреден логос (рефлексия за честваното събитие) за празника в дитирамб на Пиндар (фр. 75) и в „Жените на празника Тесмофории” (977-1005) на Аристофан. Наблюдаваното несхождане между ритуален и словесен текст би станало разбираемо, ако се сравни с подобна ситуация в съвременната традиционна култура. В пролетния празник лазаруване, в който моми пеят и танцуват в специално облекло, окичени с цветя, а във варианта буенек извършват и ритуални битки, също не можем да открием елементи пряко насочващи към любовно-сексуални отношения. Известно е обаче, че обредът се прави, за да не бъдат залюбвани девойките от змей. В лазарските песни се пее за змеева сватба и раждане на змеево дете. Ритуалът е сложен свръхтекст-контекст, чиито редове и смисли са пръснати из различните ритуални текстове.
Митове-логоси, като този за любовта между Зевс и Семела, раждането на син-бог и обожествяването на смъртната майка (още лелята Ино и съпругата Ариадна) показват, че в древните религиозни вярвания, дори и в по-рационализираните представи на елините, е съществувала идея за свързване на човек с божество и в този контекст – за допускане на някаква форма на обезсмъртяване или щастлив отвъден живот. Мистериалните божества (какъвто е и Дионис), за разлика от олимпийските, могат да влизат в пряко общуване със смъртните. Това са отдавна познати идеи. Различното, към което води този анализ, е възможността описваната-преживявана връзка между човек и божество да се интерпретира и като любовна.
Богът вдъхновяващ вакханките е представен в трагедията с много лица заедно с други богове на изстъпления. Дионисови хипостази, идентифицирани по имена, топоними или обредни реалии са: Пиерийско-Тиванският Бромиос (с македонски и тракийски асоциации), Вакх (критски, лидийски и орфически асоциации), богът-змия Сабазий (тракийски, фригийски и атински асоциации), разчлененият като бик орфически Загрей, орфико-елевзинският Иакх, Делфийският Дионис на тиадите. Дионис почти винаги е честван заедно с майка си - богиня или смъртна. Във „Вакханки” са визирани фригийската планинска Майка или Кибела (богиня и смъртна), Тиванската Семела (смъртна, обожествена като Тионе), критската Реа, елевзинската Деметра, кабирическата Велика Майка. Други богове на изстъпления, визирани пряко или косвено в трагедията са: богът-дете, персонаж в мистериите на корибанти и курети (очистват от грехове в посветителни обреди с екстатична музика и танц); Зевс Бронтиос (Гръмовержец); Арес Бромиос и Атина Бромия (войната и смъртта); Артемида Бромия (зверове); Аполон Пайан (оракули и лечителство); Музи, Харити - вдъхновителки на поезия, музика и танци; Страстта, Афродита с еротите – сексуална любов.
Някои от изстъпленията означени с богове, са по-скоро интелектуални действителности (мусическите, Аполоновите, Зевсовите), други са по-скоро всекидневно-практически (войната, любовта, болестта, смъртта), а ритуалите съчетават всички изстъплителни действия и смисли във времето и мястото на празничното случване. Всички божества-патрони и функциите на божествените лудости по Платон, могат да бъдат идентифицирани в Дионисовите празнувания във „Вакханки”. Менадите и Дионис също пророкуват, богът е съвладетел на Делфийския оракул заедно с Аполон. Дионисовите ритуали са изстъплителни, очистителни и мистериални. Музите винаги съпровождат Дионис Бромиос, защото и те вдъхновяват като него. Ерос и Афродита често съпътстват Дионис в празнични и мистериални контексти. Дионис се съединява пряко телесно и душевно със своите почитатели.
Дали когато пише за любовта Платон изразява лична религиозна вяра или само използва означавания от традиционната реч за да стане разбираем? Дали е възможно да е използвал наблюдавани нелитературни ситуации и идеи, за да конструира съвършените си текстове-смисли за любовта или просто използва мистериални понятия-означения и метафори? Дали не се опитва да оправдае Сократ, като го представя зачитащ традиционните вярвания? В Платоновите диалози Сократ нерядко визира или се опира пряко на мистериални представи и разкази. Към цитираните пасажи от Федър, могат да се добавят словата на Диотима, жрицата-очистителка от грехове в „Пирът”, която нарича Ерос „демон” и „велик демон” (като Дионис във „Вакханки”), който свързва чрез обреди иначе несвързваемите богове и смъртни и осъществява вътрешната връзка на Вселената. Диотима включва в любовта творчеството – „създаването и раждане на красота и в телесно, и в духовно отношение” и „стремежа към безсмъртие”. Преподаването на знанието за любовта е наречено „посвещаване в тайнства”, същината на които се състои във „виждането на божествено красивото и общуването с него”.
Как изглеждат любовните свързвания в мистериалните обреди? В свещените логоси са представени любовни отношения между богове и смъртни, означавани в по-близка до телесното форма - Семела и Зевс, Деметра и Иасион в Самотракийските легенди. Идеята е означавана атрибутно във фалически култове, като Самотракийския или Дионисовия, или с обредно действие - ритуалният брак между Дионис и съпругата на атинския базилевс на Антестериите. В дионисовите мистерии брачна идея е означена в отъждествяването на почитателките му с нимфи (девойки-годеници-невести) или нимфи-кърмачки (невести-майки-хранителки). Има и по-отдалечени от телесните форми означения. Дионис е бог на лудостта, опиянението, вдъхновението, превъплъщенията, на „другото”. Смята се, че божествената му същност влиза в тялото и душата на смъртните и ги променя (както виното). По този едновременно естествен и свръхестествен начин Дионис се свързва с почитателите си по време на ритуални действия. Вакханките търсят и призовават бога си беснувайки в планината, той им се явява, нещо се случва, те започват да се чувстват и държат като обхванати-изместени от него. Обхванати от бога телесно и душевно, менадите са в състояние на единение с божественото (боговдъхновеност), отъждествявано с лудост – ентусиазъм, мания, вакхия, бяс, войнственост, пророкуване,. Тези състояния могат да бъдат интерпретирани и като любовно единение между човек и бог, смъртно и безсмъртно, тукашно и отвъдно. Любовта, като форма на свързване на човека с божественото в ритуала, обхваща всички видове полезни божествени лудости (по Платон), защото във всички тях се ражда нещо добро/красиво. В ритуалното единение се ражда друго човешко състояние, означено като ражданото в мистерилните обреди „дете”. Като същина на мистериалното свързване в епиграфски сведения многократно се посочва „познаването” на бога – и у Платон стремежът към познание е осмислен като любов. Елините наричат мистериалния процес „посвещаване”, смятат, че е неописуем с думи („arreton”), че променя отвъдната съдба на изживелите го (задължително с видения, както у Платон). Посветените вярват, че свързването на човешката с божествената природа в обреди е осигурявало някаква форма на щастлив живот след смъртта (Сафо, фр. 55), понякога и като обезсмъртяване-обожествяване („бог станах вместо човек” – текст от орфическа пластинка). Мистериалните обреди, за разлика от немистериалните, са свидетелство за представа за оцелостяване на света (телесно и душевно, разумно и неразумно, смъртно и безсмъртно, тукашно и отвъдно), за което и елини и варвари са вярвали, че е практически постижимо и достъпно за всекиго лично, както всъщност е постижима и достъпна любовта (неистовото привличане), чрез която то се осъществява.
***** Защо се занимавам с тези неща? Сигурно ми се е искало и аз да съм отворена към някакъв голям цял свят, който да включва всичкото - и „тукашното” видимо-назовимо-разбираемо и „отвъдното” невидимо-неназовимо-неразбираемо. Защото може ли да се разбере назовимото, ако не се разбира и неназовимото?
Преди много години, когато за пръв път чух от професор Богдан Богданов, че традиционните общности (като старогръцките) били по-затворени по отношение на хоризонталния свят и по отношение на съставящите ги индивиди (които не били и дотам индивиди), но пък били по-отворени към трансцедентното вертикално отвъдно като колективи, което на нас не ни било разбираемо - ми се прииска да разбера (без да знам защо). Беше ми много трудно. Стана с дълго слушане на висши семинари, включително на професорите Александър Фол и Иван Венедиков. След десетина години слушане и напрегнати неуспешни опити за разбиране внезапно ми просветна, че всъщност много добре знам за какво става дума, защото разбирането на тази отвореност към неназовимото винаги е било в мен. Аз съм била (а и продължавам да съм) до голяма степен и традиционен човек - по-затворен към другите като мен и по-отворен към различното от мен (с подобните на мен често няма за какво да си говорим, а с различното можем дори да се надхвърляме). Трудността с разбирането е идвала от думите и речите, с които учителите ми се опитваха да ословесят тези трудни за ословесяване неща. Не случайно елините са ги наричали „неизречими” (arreta). Причината да не разбирам бе, че аз идентифицирах с други образи и наричах с други думи/не-думи същите тези неща, за които говореха учителите ми. „Виновни” бяха подвеждащите думи-твърдения-текстове, които като се опитваме да разберем, провокираме живеенето да става мислене и създаване на светове, и после пак живеене.
Как разбирам? Не си представяйте, че тичам по планините, размахвам сопа и удрям дайре, крещя или дъвча бръшлянови листа и сурово кърваво месо. Тези, които ме познават отблизо знаят, че едва кретам по ниски хълмчета и то само ако горе има археологически обект, че припадам ако само ми се разказва за кръв. Дори не обичам да ми подаряват откъснати цветя. От дионисовите неща обичам виното, музиката, песните, танците, разпуснатите дълги коси и … нощното писане за обреди.
Разбирането на тези отвъдни свързвания правя по косвени и не винаги словесни начини – опитвам се да доловя нагласите на онези, които някога са се свързвали с обред и вяра с тяхното си „отвъдно”. Все още не съм напълно сигурна защо го правя. Може би си мисля, съвсем като традиционен човек, че щом някога хората са имали нужда да правят такива неща в продължение на хилядолетия, то тя не ще да е била напълно без смисъл. И продължавам да търся този смисъл, защото не ми изглежда оправдано високомерието, с което модерният човек нарича древните „първобитни” (сигурно съм пристрастна). Може да се твърди това по отношение на материалните инструменти и технологиите, но по отношение на духа и нравствеността човекът не се е променил, или ако се е променил, то е по-скоро назад, надолу и встрани. Може и да е напразно търсенето ми, но дори и да се окаже такова, то (търсенето-намиране-ненамиране) трябва да ме убеди в това.
* Преводи: „Федър” - професор Богдан Богданов; „Вакханки” – професор Александър Ничев, доцент Петя Янева.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Не знам и аз защо Вакханка 2 още я няма.
Много се забави.:)))
Всъщност това, което със сигурност знам е, че боли много, ако някой, на когото безусловно си вярвал, се възползва от това, за да нахлуе тихомълком като ловък крадец в сърцето ти. Ей, така! Заради тръпката от "занаята". А после ти го разбие с гръм и трясък на дребни, малки парченца.
http://vbox7.com/play:f024a79e
Сигурно доста време отнема, а и едва ли е лесно после сам да си го залепиш фагментче по фрагментче. Може би усещането е като да реставрираш нещо ценно, но жестоко потрошено.
Да речем - червенофигурна ваза от IV-ти век пр. Хр.
Открита случайно.
Край Созопол.:)
|
Тема № - 17 |
Коментар № - 1058 |
|
Тити - 2009-11-03 18:15:40 |
|
|
Дано да се обадите пак, проф. Димитров, защото имам един вакханически въпрос към вас - ако бяхте един средностатистически елин от времето на Еврипид и отидете да гледате поставянето на "Вакханки" - какво щяхте да напишете във форума - след това:-)? Какво казва трагедията "Вакханки" на един средностатистически елин, седнал в театъра сред другите елини :-)?
Ех! Много се радвам, че най-накрая във форума си имаме истинска вакханка - с много точен отговор, нищо че ни заблуждава с това "древните не смея да ги коментирам"... тя добре си знае, че те са като нас, че оцелостяването и ословесяването зависи от това да си вътре в нещата и да се обменяш с тях - да си едновременно в коридора на университета, в театъра на Еврипид, в някоя книга.
А на мен Дионис във "Вакханки" на Еврипид ми прилича супер много на човек, не на бог. Явно Еврипид е искал много силно да го направи подобен на хората, така че да го приемат. Него ли? Или да приемат символа... божественото, духовното, това, което е "над"... така че във всеки един да живее човешкото и надчовешкото, което може да бъде реалното и духовното... така както тези две съставки живеят и в самия Дионис - раздиран от вариантите на възможността да бъде син на смъртен или на Зевс. Дионис си иска божественото, Пентей - човешкото. Истината на Еврипид е в тяхното свързване… може би… Обожавам да чета трагедиите, така както си пожелая, въпреки съвършената стена на структурата и напевите на хора-интерпретатор. :-)
Вакханка 1, ти чела ли си как ви е описал (издокарал) Еврипид?
Чакаме Вакханка 2!
|
Тема № - 17 |
Коментар № - 1057 |
|
Теодоте - 2009-11-03 14:08:17 |
|
|
Едва ли лудостта помага на "човек да надскача себе си и възможностите си":)
Знам, че има една книга "Лудите, които ни управляват", но така и не намерих време да я прочета, за да разбера това ли е начинът да се окажеш на върха.
Поне аз не мисля, че точно това е трамплинът за висок скок.
Макар че за някои, може и да е най-подходящия и удобния!
Ако се доверим обаче на Ницче, че "човекът е мост между звяра и свръхчовека" и още - че е "въже, опънато над пропаст", за да надскочи себе си би трябвало вероятно много и наистина да обича добродетелите си. Защото нищо чудно философът да се окаже прав. Възможно е именно те да са единствено способните да "го погубят". Разбира се, не за друго, а за добро! Превръщайки го в по-силен, по-разумен, по-знаещ, а оттук и по-добър, и по-успяващ.
Как?
Като не му позволят да се върне назад в развитието си, т.е. да оскотее, поддаден на алчност, ненавист, завист, насилие, агресия, ревност, абсолютно безумие...
И не допуснат тоталното му физическо унищожение като естествен резултат от тоталния му срив в духовно отношение.
Никак не ми се ще човекът и да изчезне през Холоцена:(
В Древна Гърция привържениците на антропоцентризма, доколкото си спомням, са вярвали, че "злото" е отсъствие на "добро" и че е преодолимо чрез знание. Ще ми се да им вярвам, че са прави, но дали това е така...
Не знам.
|
Тема № - 17 |
Коментар № - 1056 |
|
Тити - 2009-11-03 14:04:08 |
|
|
Права сте Теодоте, вакханките надничат от зад храстите, но още млади и зелени, оплетени в сложните думички и термини, дори не са сигурни дали разбират какво точно си обсъждате Вие тук :-)
Самата Леля на Сократ казва в основния текст, че разбирането идва с дълги години слушане и бих допълнила аз с дълги години четене, а ние - нито можем да се похвалим, че сме слушали достатъчно, нито, че сме чели достатъчно.
Изпълнени сме обаче с ентусизазъм. Записваме всевъзможни курсове, посещаваме всевъзможни лекции и семинари, трупаме купища книги, които самите ние не вярваме, че ще успеем да прочетем някога, освен това излизаме, ходим на кино, театри и изложби опитвайки се да натрупаме визуална култура, комуникираме .... правим всевъзможни неща опитвайки се да оцелостим собствения си свят. Любов, житейски опит, знание - толкова много апетитни хапки, които ни блазнят всеки ден и стараейки се да опитаме всичко, често надскачаме възможностите си. Не е ли това лудост? Не е ли един модерен вакхански танц, в който се въртим, несъзнавайки откъде намираме сили да съчетаваме толкова много несъпоставими на пръв поглед неща? Ако човек застане в коридора на университета може да види стотици вакханки и сатири, с разпуснати коси и дрехи, танцуващи своя вихрен лудешки танц наречен "живот"....
Виж, древните не смея да ги коментирам, но сигурно и те са били водени от същите подбуди като нас, и може би като по-умни от нас, са се опитвали ритуално да отключват тази лудост, която кара човек да надскача себе си и възможностите си ......
"Съвсем наивно и по детински, написа своите разсъждения една Вакханка :-) |
Тема № - 17 |
Коментар № - 1055 |
|
Вакханка 1 - 2009-11-03 12:54:19 |
|
|
Пълната луна
Форумците са в подем и темата е вдъхновяваща. А студентите, знам – са петимни да прочетат нещо “по-така”, не банално, а завладяващо душата. Без друго за тях това е голямо изключение след интернет текстовете.
Росица Гичева обединява две теми – любовта и Дионисовите празници в една сложна схема, опираща се на Еврипидовата трагикомедия “Вакханки” и на други текстове.
За непредубедения млад читател схемата е объркваща с многото понятия, но Р. Гичева я представя нагледно и това предизвиква много интерес.
Аз ще представя онези няколко момента, които ми се струват, че са съществена част от Вакханките. Ще вървя по ред, по стиховете, с надеждата за рационалност в тази особена ирационална ситуация, предадена много модерно от Еврипид. Тези пунктове показват една модерност, която ми се нрави най-вече с третирането на сборния образ на елинската жена от 5 в. пр. Хр. Нека не забравяме, че Еврипид е автор и на друг “бестселър”, трагедията “Медейа”.
Преводите на античния текст са трудна работа. Но не пречи да се позовем на някои места, които изискват повече точност.
Едва ли още в началните стихове на трагедията Еврипид (ст.18) иска да представи социално-антропологическото състояние на елините от западното крайбрежие на Анатолия, които са се смесили с други етноси “μιγάσιν Ἕλλησι βαρβάροις”. Не вярвам целта му да е била да обосновава теорията за онова, което на гръцки се нарича “телетай”, което ще рече “представление”. Тези телетай не са включвали всички възможни ритуали и Платон специално ги отделя от жертвоприношението. Телетай не са само посвещаване (инициация) и мистериални култове. Пак Платон казва, че някои участници са представяли ритуални сцени и действия - както например на празниците Тесмофории. При мистериите ритуалните действия се правят от участниците, като същите стават и техен обект по време на посвещаването.
Еврипид представя (ст. 21-25) предисторията или плана на действията на Дионис. Той “поставя” представления (καταστήσας ἐμὰς τελετάς) и танци. Прави го в Тива, за да накаже сестрите на майка си за това, че не го почитат като син на Зевс. Според тях тя излъгала за любовника си и Зевс я наказал със светкавицата. Тук може да се предположи, че нашествието на новото божество, което не се възприема от елините в края на 5-ия век, е всъщност чуждо, неелинско и затова и тиванците не го възприемат. Майката на Дионис Семеле е персонаж, нееднозначно възприеман от учените като изконно елински, но това е една друга тема.
По-натам Дионис “организира” представлението с менадите (последователките на неговия култ), които , както Еврипид описва, отиват в планините сред сребристите борове, облечени като адепти на Дионисовите оргии с кожи на фавни, тропайки с тюрсове (обвити с бръшлянови листа борови пръти с неизменната шишарка на върха). Вакханките са готови за представлението (телетай) и дори повече, те са изпълнени със страст да се хвърлят в бой, в случай че Пентеус (Пентей) изпрати войска срещу тях. (Името Пентеус е от “пентос” - нещастие, мъка)
Дионис сякаш се състезава със стария елински бог Аполон. Той също има гадателски функции, използва музика, макар и от Тмолос в Анатолия. Впрочем има ли връзка между Аполон и Дионис? Аполон е старо божество, чества се на о. Делос и в Пелопонес, но неговите светилища не са по-стари от това на Артемида на Делос, а името му не е сред имената, засвидетелствани на Крит. Обратно, Дионис ни е известен от глинените таблички, изписани със знаците на линейното (и сричково) писмо Б. И в двата култа се забелязват връзки с Анатолия и Изтока.
Но време е да свършвам. Нека кажа само, че Дионисовите представления не са само лудеене из горските храсталаци, пиене на алкохол, беснеене на изпаднали в транс жени и мъже. Еврипидовите картини във “Вакханки” са едно мощно преобразуващо представление, една орейбасиа, бесен танц в нощните дъбрави на жени, които искат и имат своето място независимо от факта, че техните празници са неофициални, макар и много разпространени “триетериди”, провеждани през две години. Менадите не са жени с блуждаещ поглед и разпуснати коси, а са участнички в добре организирани сдружения, които през 5 в. пр. Хр. набират мощ и въздействат на консервативното мъжко общество.
И все пак – две думи за “въпросите” на Теó и отговорите на Леля. Това движение е като бакханалски танц. Те са живи и репрезентират прословутото оцелостяване. Те се допълват, изплъзват се, преобразуват се. Те са разкази в разказа. Те са вечно жизнени, жадни за “ирационалното”, жадуващи празници, които ние с Дмитрий само отчасти си представяме. На Крит и другаде, по най-древните елински свети места, се почитат богини със змии, почита се Атана (по-късно известна като Атина). В Анатолия се почита Семеле, трудно, но неизбежно, свързвана със Земля.
Пак ще се обадя.
|
Тема № - 17 |
Коментар № - 1054 |
|
Петър А. Димитров - 2009-11-03 12:30:24 |
|
|
Възможен ли е действително "баланс" между "екстазирането и мисленето"?
Ако приемем за база общоприетото твърдение, че човекът e Hommo Sapiens, т.е. разумно същество, то той не само се е появил, но живее и днес в епохата на Холоцена. Както според теорията на Дарвин, така и въз основа на неоспорими данни, получени врезултат на сериозни, обстойни и задълбочени геологически, археологически, антроположки и други научни проучвания.
Човекът освен разумна природа, притежава и чувстена природа. В тази връзка няма как да е чужд и на чувството любов. Но любовта, която - според мен, е най-впечатляващата проява на "екстазиране" не би трябвало - пак изказвам лично мнение, да се счита за лудост или безумие, а по-скоро за свърхразумност. Или казано с други думи - за една естествена надстройка, надграждане, надхвърляне на разумността, но при изричното запазване на разума като непоклатима основа. Защо?
Вярвам в човешкия разум!
И се възхищавам искрено на невероятните му достижения, които са неопровержим факт в историята на човешката цивилизация в качеството си на образци на материалната и духовна култура на човека. Да не забравяме, че той е и Homo faber:))) Та те са тези, които могат да се проучат непосредствено.
А безспорно едно от най-впечатляващите достижния в развитието на духовната култура въобще е религията.
Познавам сравнително добре и затова уважавам изключително много основните принципи и на трите световни религии - Будизъм, Християнство и Ислям. Разбира се, от чисто културоложки аспект. Всъщност те изключително много си приличат. Едва ли би могло да бъде по друг начин, като се има предвид, че са най-висша еманация на човешкия дух въобще и носят в себе си събрано за поколенията най-безценното знание до което е достигнал човешкият ум изобщо - основните общочовешки и общовалидни принципи за история, морал и право.
Те са както абсолютни, идеални, така и проверени и устояли на всякакви превратности във времето. Разпространението им не е свързано с конкретно пространство, защото е повсеместно. Поради тази причина са неподвластни на нищо. Над всичко са. Оказват се вечни.
Човек, приел общочовешките ценности за свои и живеещ според тях, дори и да не вярва конкретно в Бог, е реално в непосредствена близост до него. Още повече, ако приемем, че Бог съществува като свръхразум, т.е. като път, истина, живот. Или назовано само с една дума:
Любов!
А нима има по-силна и по-позитивна енергия от тази, с която ни топли Любовта?
И коя е всъщност истинската муза на всеки истински творец?
Възможно ли е творчество без Любов:)))
P.S. Песничка на Висоцки, посветена за любимата му Муза:
http://vbox7.com/play:2d43245c
Специално за Вас, доцент Варзоновцев! |
Тема № - 17 |
Коментар № - 1053 |
|
Тити - 2009-11-03 11:08:46 |
|
|
Много въпроси. Но споед мен някак са странични, което позволява на отговори да останат един вид перманетно продължение на основния текст.
Аз за сега нямам толкова ...въпроси. Ще разкажа за едно странно според мен, свпадение. Връщам се вчера от Университета и виждам че жена ми се занимава -в мрежата естествено - с лицето Станислав Гроф, по точно с неговата статия «Трансперсональный взгляд на глобальный кризис и стратегия его смягчения». Известен е със своята "езотерическа" терапия и пълното изключване на разума от обяснение и отношение към духовното. А малко преди зърнах новия текст във форума с това „Не бъди разумен тогава, когато ще е напразно да си разумен!”
Но ето нещо съвсем близко от самия Гроф(давам го на руски, извинявам се, да не "кривна" в превода):"Мировоззрение, созданное традиционной западной наукой и доминирующее сегодня в нашей культуре, строго говоря, вообще несовместимо ни с каким понятием о духовности. В мире, где реально только осязаемое, материальное и доступное измерению, все формы религиозной и мистической активности рассматриваются как отражение предрассудков, неведения, иррациональности или же эмоциональной незрелости. Поэтому непосредственные переживания духовных реальностей интерпретируются как психотические – как проявления умственного расстройства."
После за зачетох във въпросите на Теодоте - нещо съвсем противоположно. Трансцендиране и "по-малко" иначе се губим.
Не питам, опитвам се да намеря някакъв баланс-екстазирането и мисленето, така раздалечени и срещани някак извън културата и културния опит - в перинаталното едва ли не, как така се включват в културното действие, полагат се в "основи" на все сложни от по-сложни духовни състояния, състояния дори не на разсъдъка, а на разума. |
Тема № - 17 |
Коментар № - 1052 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-11-03 08:54:50 |
|
|
E-e-e! Никой досега не е отговарял така на всичките ми въпроси, превръщайки ги от реторични в истински, а може би аз никога не съм си ги задавала - на глас! Благодаря! Представям си какви биха били отговорите на професор Богданов, на Дмитрии, на двете вакханки от снимката, които вероятно надничат зад някой храст и не посмяват да пишат във форума, за да не би случайно да станат като Пентей:-)! Утре ще преброя верните отговори на Леля и ще задам нови въпроси - този път по Еврипид обаче. Неговият Дионис е доста странен... с тези руси къдрици като Ерос, при това чужденец... при това от (около) Сарди... с няколко имена... с няколко същности... |
Тема № - 17 |
Коментар № - 1051 |
|
Теодоте - 2009-11-03 01:18:30 |
|
|
Втора порция опити за отговори на Теодотините страхотни въпроси.
„Кое в нашия контекст сблъсква ословесяването и неназовимостта, кое пречи на оцелостяването ни, оставяйки ни сами?”
Не съм много сигурна, освен по отношение на това, че наистина често се чувстваме като „оставени сами”. Това, което съм забелязала че пречи на мен, съм го казала в текста – различните думи, понятия и образи, които различните хора използват за да ословесят трудното за ословесяване отвъд-разумно. Нямаме подходящ език за това. Някога изглежда е имало – това са т. нар. мистериални езици, наричани „тайни”, „неразбираеми” (предполагам че са имали пред вид неразбираеми за разума). Ще дам пример със ситуация. Преди две-три години при тежък грип имах над 39 градуса температура, и както съм чувала че се случва, и на мен се случи да имам халюцинации в будно състояние. Мога да опиша усещането си с думи, но описанието е напълно неразбираемо за разума, безумно е, и въпреки това аз зная и прекрасно помня какво означава да се усеща такова нещо – да ти влиза през едно ъгълче на петичката прекрасно-съвършено чувство за поезия. Предполагам какво е било реалното състояние – вероятно петичката ми се е подавала изпод завивката и от там е влизал благодатен хлад за горящото ми тяло. Умът-чувствата ми, чрез сетивата и мозъка, в екстремното състояние на почти убийствена температура, са идентифицирали този животоспасяващ хлад като телесно чувство за поезия (което в нормално състояние не ми е познато). Изричам думите, напълно наясно съм колко са абсурдни, но това са единствените думи с които мога да опиша усещането.
„кое е естественото и кое свръхестественото...” (за боговдъхновяването и примерът с виното)
И това е много труден въпрос и не знам дали имам сигурен отговор. Само с виното мога да си помогна малко. Виното влиза естествено в човешкото тяло - течност, която приемаме през устата, съставките й се абсорбират чрез храносмилателната система в кръвта и стигат до мозъка. Някои от тях създават особена био-химична среда за мозъка и променят функционирането му. До тук е естественото, което е еднакво при всеки човек. После си мисля, че започва свръхестественото – всеки човек реагира по различен начин, макар че може да се изведат типови реакции. Едни стават агресивни, други комични, трети свръхобщителни (говорят „пророчески” или настояват да ги уважават), четвърти са обхванати от любовни страсти, пети се вдъхновяват за творчество, шести заспиват (някои със сънища – цветни или черно-бели, други – без никакви сънища)... зависи също какво е виното и колко ;-).
Благодаря ти, че спомена важния (за темата) и великолепен текст на професор Богданов “Роли, празници и представления” от „Промяната в живота и текста”. Някои неща написани там разбирам, понеже съм ги преживяла, други – все още не мога да разбера-преживея. Дано професор Богданов помогне за разбирането, както винаги е правил.
Особено трудно ми е да отговоря на следващия въпрос:
„Наистина ли, ако има промяна към друго (по-голямо), то има и трансцендентност? Ами, когато се връщаме обратно от по-голямото към по-малкото, дори да ни е гарантирано и следващо израстване, по-късно ...”
Докато сме живи правим само временни и кратки трансцендирания, защото ако направим голямо и дълго, то ... връщане няма. Не че ще ни се размине, ама май точно за това се правят малките трансцендирания - като тренировка на голямото. Поне така изглежда са правили в древността с тези мистериални изстъпления. Малко вино - пиянство, кратък сън, надничане в отвъдното и бързо връщане към всекидневието. Прекалено много вино – пиянство, дълъг сън, дълъг път към голямо трансцендиране, захласване по отвъдното, после ненамиране пътя обратно, или няма средства да бъде изминат, или е прекъсната връзката.
“Какво разбираме всъщност?”
Някога са разбирали сходно, защото са се изстъпляли в повечето случаи колективно, а са имали и език, с който да изразяват изстъплителните си преживявания. Днес сигурно всеки разбира различно, според себе си и своя начин на идентифициране-назоваване, както съм чувала на лекции от професор Богданов - „ние сме камерни хора”.
„Как свързваме гладката страна на същността с динамичната неравност на промените, които се извършват с нас, които ни преобразуват и превръщат в нещо друго... може би, по-лесно, ако не успеят да ни превърнат в нещо друго.”
И тук не знам какво да отговоря. Имам осъзнаване и в момента на промените, които стават с мен, и после - когато размишлявам какво ми се е случило в изстъплителния момент. Свързвам ги с припомняне – паметта за тези не особено чести върхови моменти е много силна. Припомнянето някак „връща” момента и преживяването.
“Кой е големият символ на дионисовите празници днес?”
Сигурно за всекиго е различно, или поне за различни групи хора е различно. Бих казала, че в съвремието могат да се изведат не само символи, а да се преживяват и реалности (както вероятно и в древността). За мен най-добре усетената „дионисова” реалност е вдъхновението – както при моите сътворявания (по-рядко), така и при общуването със сътворяванията/сътвореното от други (по-често).
А не е ли самият Дионис символ на такива реалности?
* * *
Обещаните съвременни танци, сходни с вакхическите. Един от най-популярните примери е пицика, вид тарантела от Южна Италия (Магна Греция), където и до днес живее архаичногръцко-италианско говоряща група - „грекана”. Танцът се е изпълнявал, (може би и сега се изпълнява) ритуално-очистително при изпадане в лудост, когато се танцува поединично.
Има фестивали за пицика, както при нас има за кукери.
Ето две дами, които приличат на танцуващите вакханки (някои от движенията са много характерни в античната вазопис).
http://www.youtube.com/watch?v=ptLX5vGUsqU
http://youtube.com/watch?v=M3MI-PolJd8
Когато се танцува по двойки, пицика е любовен танц.
Тук една „менада” и „сатир” в Саленто. Кърпата, както и в другите случаи, е главен обреден предмет в този танц – около нея се върти мимическото любовно представление. И в древните мистерии новите мисти са получавали лента/кърпа като знак за посвещение.
http://www.youtube.com/watch?v=jtX9wXjAA14
Росица Гичева-Меймари
|
Тема № - 17 |
Коментар № - 1050 |
|
Лелята на Сократ - 2009-11-03 00:37:18 |
|
|
Не мога да отмина този ден, присъединявам се към всичките добри думи казани по адрес на проф. Б. Богданов.
За текста ... „Не бъди разумен тогава, когато ще е напразно да си разумен!” Не съм сигурен, но оставям това за по-обикновено време:-))) |
Тема № - 17 |
Коментар № - 1049 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-11-02 17:39:30 |
|
|
|
|
|