Между мълчаливите сълзи на Крез и мълчаливата любов на Ксеркс |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/18_1.jpg) |
ВЕСЕЛИНА ВАСИЛЕВА
“Тълкувайки текста, ние изтриваме тъмните петна на мълчанието, на премълчаното от Херодот или по-скоро на онова, което той не може и не иска да каже. Разбирайки този текст, произвеждаме друг. Друг текст е и моят анализ, въпреки усилието да напомням за особения почерк на Херодот. ”
Богдан Богданов “Историята”(1) на Херодот лесно би могла да се нарече разказ за ставането на общност(2), който разказ бързо се превръща и в среда за осъществяването на субекта на читателя-интерпретатор, а и на неговата общност от “тук и сега”. Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.
Възможните интерпретации, които достигналият до нас по-цялостен свят на “Историята” отваря, не остават чужди на многоизмерността в текста, на промяната, която субектът, попаднал в нейната среда, претърпява, преминавайки през хоризонтала на тематичното богатство и през вертикала на времето, в което се сблъсква свободата на изначалното древно безструктурно и на съвременното желание за структура, която да ни задържи по-сигурно за “понятието” за действителност. Интерпретацията на текста - като възможност за създаване на действителност, прави това чрез пораждането на особената среда(3), в която авторът, текстът и читателят участват в общо случване, което раздвижва фигурите и придава на разбирането контекстуални конотации, превръщайки го в “реално семантичен обект” и в нещо, което може да бъде наречено – разбиране-правене, заради това, че контекстуалните конотации идват не само от контекста на текста и автора, но и в контекста на този, който интерпретира. Разбирането-правене изисква, търси, но и прави действителност - протичането, в което субектите и обектите се обменят, обменяйки и своите среди, създава нова по-голяма среда, която носи белезите на действителност. Оттук и двата възможни варианта – разбирането на действителността може да става или чрез тълкуване, или чрез вграждане на свой свят в света. Действителността, която се получава, когато се подреди парадигмата, съставена от това, което дадена общност прави в собственото си превръщане в общност, устните разкази за тази общност, записаните разкази за тази общност, тълкуването на тези разкази от самите себе си и от техния автор, запазването и промяната на тези разкази през времената, надграждането, което се извършва чрез всички последващи интерпретации, но и най-вече в момента на сегашното им съществуване - очертават особените граници на фактичността, която тази действителност притежава. Според Гадамер тази фактичност не е чистата фактичност на факта, който установява историкът, а фактичността, която всеки от нас, който прави или се запознава с подобна констатация, познава като своя собствена фактичност, а и всички ние заедно познаваме като наша собствена фактичност(4). Оттук и моделът на интерпретацията, която предстои, се опира на реалии и понятия, които професор Богданов извежда в трите части на “Любов, семейство и власт”, интерпретирайки любовните разкази на Херодот, защото като инструменти за разбиране на текста те онагледяват обмяната и движението между различните разбирания – много видимо проявено в точките, в които металитературните инструменти-реалии съвпадат с теми-реалии от сюжета, но и с това, че едни и същи инструменти за разчитането на текста-среда-действителност могат да разшифрират и различни значения, наслоени едно върху друго, взаимно обменящи се, но и прикриващи се в текста взаимно. Ползата от подобен вид интерпретация се крие в нейната многоаспектност – четем и разкодираме текст, но и използваме инструменти, които приличат на този текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”. Това е и причината тези инструменти за четене да съдържат и част от действителността, която е създала текста, подложен на интерпретация. Това “създала” обаче има двойно значение, защото веднъж тя е действителност (действителност на Херодот), от която се прави текстът и следователно – текстът е неин обект, а втори път – тя е действителност (нашето “тук и сега”), която се прави от текста и следователно – текстът спрямо нея е субект, но и обратното: нашата действителност може да бъде и субект спрямо текста, както и текстът на Херодот да бъде субект спрямо действителността, която го прави. В това сложно положение, в което попада интерпретацията, има и още едно нещо – отделните действителности – на миналото и на нашето “тук и сега”, чрез действителността на текста се превръщат в една обща действителност. Другата причина, поради която разчитането на Херодотовия разказ се опира на “Любов, семейство и власт”, е това, че фактите в любовните истории най-бързо се превръщат в знаци, и то не в каквито и да е знаци, а в интерпретанти. И може би затова Херодот избира любовните разкази, за да развие темите-мрежи, които да изградят действителността на неговото време и които да отварят текста и за нас. И докато Херодот на едно ниво чертае сюжет, в който неравномерно прелива разказа в по-фабулните състояния на повествованието, а на друго ниво изгражда схемата на собственото си разбиране, което прелива и в нашето съвременно разбиране, така че инструментите за работа с текста, изведени в “Любов, семейство и власт”, да съвпаднат с похватите, които използва и самият Херодот в сюжета на книгата си, то това, което със сигурност прави цялото на “Историята”, а и цялото, в което влизаме с всеки един текст, е придвижването на големия парадигматичен разказ от божественото/нереалното към човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането. *** В първата част на “Любов, семейство и власт” професор Богданов изгражда реалиите на разбирането като металитературен инструмент. Разбирането обаче е и основният въпрос, който се поставя в историята за Кандавъл и Гигес, а и в самия Лидийски логос, който отваря моделите, по които да се разбира цялата “История”. Две са големите основни линии, които текстът и неговата интерпретация поставят: 1. поместването на проблема в по-дълга история е гарантът за справянето с него, защото и на нивото на художествения текст, в който героите трябва да преминат през поредица от премеждия, и на нивото на интерпретацията справянето е разбиране. 2. съвпадането на разбирането в текста и в метатекста отваря “Историята” - интерпретациите, които героите трябва да извършат и от които зависи тяхната действителност, отварят към интерпретациите, които читателят трябва да извърши, опирайки се на вътрешния за “Историята” метатекст. В частност този, който води основната нишка, по която читателят се движи, е Крез – защото той е първият интерпретатор, преминаващ от неразбиране към разбиране, и следователно и - героят-водач, който да свърже основните теми, поставени от Херодот в “Историята”. Това, че Крез остава жив, осигурява на текста едно по-дълго време за разбиране – време, в което Крез сам ще започне да разбира, и време, в което, следвайки Крез, читателят започва да разбира. Разказът за Крез е построен по типичната за “Историята” структура – постоянно преливане между разказите, построени по модела на действителността, и разказите, по които се изгражда действителността. Първият вид разкази включва историческото повествование и по-фабулните истории. Вторият вид разкази включва всички прорицания, поличби, знаци, притчи, речи, диалози, които - божествени или човешки, изискват да бъдат тълкувани. Към втория вид разкази се включват и ситуациите, в които читателят трябва да избира измежду два или три разказа, получени от различен източник, включват се и пролуките, които сам Херодот оставя без разказ – отказвайки да говори или спирайки разказа с “През онази година повече нищо не се случи.”, на същия принцип се включват и пространствата, в които прорицалищата по една или друга причина отказват да предсказват, включват се коментарите на Херодот, в които той изказва личното си мнение, а също така и на няколко пъти появилите се в “Историята” опити за свързване на частите на действителността чрез епоса. Вторият вид разкази, този, по който се прави действителността, е и инструментът, по който “Историята” на Херодот се отваря към интерпретацията на читателя и чрез нея - към една по-голяма действителност. Тези два вида разкази създават две възможности за разбиране – разбиране по обичайния реалистичен начин, или обобщено казано – разбирането на историята, и разбиране като преплитане от смисли и възможности – каквото е разбирането на литературата. Така многозначен и многоразказен е и самият образ на Крез, а линиите, които той поставя още в Първа книга на “Историята”, се оказват и основните смислопораждащи и структуриращи текста модели. Най-важният между тях е този, който на основата неразбиране-разбиране поставя въпроса за прехода от един свят, свързан с божественото, към един друг по-човешки свят, в който вертикалът се издига посредством чисто човешка активност. Този модел, по който протича организирането на безбройните разкази в Херодотовата книга, се придвижва успоредно с темата за благополучието, която също тръгва от Крез. Големият династически разказ за Крез се преобразява в малък разказ за герой, който не е цар, и същевременно отново - в голям разказ, защото Крез взема мястото на “извънчовешкия ресурс” – застава някак отгоре и започва да разбира и осмисля света. И както казва професор Богданов по отношение на преобразуванията в историята за Кандавъл и Гигес, в която героите на малкия разказ влюбен-приятел-любима се превръщат в герои на големия разказ – цар-копиеносец-царица: “От тук и последствията!” (“Участниците в планирания от Кандавъл малък разказ влизат в другите си роли, които той не взема предвид, и малкият разказ прераства в голям.”) Историята на Крез е преди всичко божествена, макар че и тя, както историята за Кандавъл и Гигес, може да бъде четена и като редова човешка история. Основният проблем при Крез идва от поредица от грешни интерпретации, които той извършва и които пряко разрушават правенето на неговата действителност. Първото грешно тълкувание Крез прави върху разказите на Солон за благополучието (І, 29-33), поставяйки въпроса “Кой е най-щастливият човек на земята?”. Грешното разбиране се надгражда от тълкуването на съновидение, което сполетява Крез, непосредствено след като Солон си тръгва – съновидение за смъртта на неговия син Атюс (І, 34). Крез е подведен и от грешната интерпретация, която Атюс прави върху съня му. Атюс умира от копието на Адраст – който лично бил получил очистение за убийство от Крез. Крез обаче смята, че истинският виновник за смъртта на сина му е “някой бог” (І, 45). Следващите грешни разбирания идват, когато Крез се заема да изпитва прорицалищата, да сравнява успоредно техните предсказания-разкази. В това изпитание Крез получава и предсказанието от Пития в Делфи за проговарянето на немия син, а по-късно и предсказание, което съвпада с предсказанието на оракула в Амфиараос за това, че ако започне война срещу персите, ще погуби голяма държава. Прорицалищата дават двусмислени отговори и само правилното тълкуване може да изведе към истинското бъдеще. Крез обаче не разбира правилно предсказанието и става съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.” (І, 86) Херодот разказва, че Крез бил богобоязлив (І, 86), затова Кир го качва на кладата, за да види дали някой бог ще го спаси. На кладата Крез се сеща за думите на Солон “няма човек приживе щастлив” и че в тези думи “има нещо божествено”. При всички сполетели го неприятности Крез търси вината в божественото решение – в смъртта на Атюс, във войната срещу Кир и дори в думите на Солон, затова и Херодот, използвайки неговия избор, развива разказа чрез модела на “родовото проклятие”, като вкарва в сюжета и Аполон. В тази част от разказа за първи път много сериозно се сблъскват литературната и истинската история, както и новото и старото време, разказът и митът. Според разказа кладата, която вече била запалена, не могла да бъде изгасена – причината на сюжета е вкарването на божествената нишка - Крез призовава “със сълзи на очи” Аполон, който гаси кладата с дъжд. Крез е толкова сигурен в божествената нишка, че вече спасен, изпраща хора в Делфи, за да поставят окови на прага на светилището и да попитат бога не се ли срамува за това, че го е подвел с предсказанията си. Като отговор от Пития Крез научава причината за неблагополучието си. Този разказ обаче, още във Втората книга на Херодотовата “История”, се поставя под въпрос. Във Втора книга на “Историята” се случват две важни смислопораждащи събития, които подкопават фигурата на “родовото проклятие”. Първото обхваща гл. 120 и тръгва от разказа за Елена, като представя различните версии за историята и включва коментар за избора на Омир, даден от самия Херодот. Макар и в някои истории да остава верен на божествената нишка, Херодот казва следното: “…дори и самият Приам да беше живял с Елена, той щеше да я върне на ахейците, щом е щял по този начин да се освободи от надвисналите нещастия. Нито пък царската власт е трябвало да е преминала в ръцете на Александър, така че той да ръководи работите, понеже Приам бил стар. Не. След смъртта на Приам Хектор щял да я получи като по-стар, но и поради това, че като мъж бил нещо повече от Александър; не подобавало на Хектор да повери властта на престъпния си брат, та заради него големи нещастия да връхлетят - и лично Хектор, и всички останали троянци. Добре, но те не можели да върнат Елена, нито пък елините им вярвали, че казват истината, понеже божеството — аз изказвам свое мнение — се погрижило те, погинали от пълна разруха, чрез примера си ясно да покажат на хората, че за големи несправедливости боговете отреждат и големи наказания. Изложих това, което аз мисля.”(ІІ, 120). Божествената нишка се иронизира и втори път - чрез разказа за Мюкеринос: “След нещастието с дъщерята на този цар повторно се случило следното: от град Буто му дошло прорицание, че щял да живее само шест години, а на седмата да умре. Царят се разгневил и пратил в прорицалището да порицаят с хула бога, задето баща му и чичо му, като затворили светилищата и не тачели боговете, като навреждали на хората, живели доста дълго, а самият той, бидейки благочестив, трябвало да умре тъй бързо. От прорицалището за него дошло второ прорицание, гласящо, че тъкмо поради тези неща той самият си съкращавал живота, защото не изпълнил това, което следвало да направи: Египет трябвало да тъне в нещастие сто и петдесет години и двамата царе преди него разбрали това, а той — не. Като чул тия думи, Мюкеринос, тъй като това му било вече отсъдено, поръчал да му направят много светилници, та щом настане нощ, да ги пали и да почне да пие и да се забавлява безспир ден и нощ, да броди из лъки и дъбрави и да ходи там, където научавал, че се устройват най-приятни забавления. Такива работи измислял, понеже искал да покаже, че прорицанието е лъжливо, щом, превръщайки нощите в дни, щял да живее дванайсет вместо шест години.” (ІІ, 133) Херодот извежда и множество по-малки съпротиви срещу божественото - казва, че египтяните и египетските жреци разказвали как за 11 340 години не е имало нито един човекоподобен бог, а също така фикционализира и превръща боговете в чиста литературна измислица, като отдава техния произход на Хезиод и Омир – “А те са създали за елините произхода на боговете; те са дали прозвища на боговете, разпределили им са почестите, които следвало да им се отдават, и изкуствата, които трябвало да владеят; означили са лицата им.” (ІІ, 53). При Крез грешното тълкуване го лишава от големия разказ, което символично чрез загубването на царската титла отнема и правенето на действителност, но грешното тълкуване при Крез прави и друго – то отнема възможността му за чисто човешка трансцендентност. Трябва да се появи Аполон, за да бъде спасен Крез. Същевременно обаче Крез остава жив, именно за да започне да разбира и чрез неговото разбиране да се изгради по-голямата действителност на “Историята”, и съвпадайки неговото разбиране с разбирането на читателя, да се превърне в примерен смисъл, приложим за всички времена. По-дълготрайното битие на Крез е като по-дългия разказ, в който достигането до разбиране е по-възможно. Реалният образ на Крез, който се обозначава и с образите на царете, действали преди него, преминава във фикционалния образ на мъдреца, който разбира и чрез който ще разбират и другите след него – чрез който ще се достигне до т.нар. примерен смисъл, или казано по друг начин - от исторически образът на Крез се превръща в литературен. И още – с превръщането от цар в мъдрец, в Крез божественото разбиране се измества от човешкото. Така, от друга страна, Крез става и първият започнал да разбира човек, който от Трета книга нататък ще води голямата тема за благополучието в човешкия живот, като резултат от човешка, а не от божествена активност. Обвързването на Крез с темата за благополучието, а оттам и обвързването на “Историята” и на нейните читатели, най-добре се вижда в Трета книга, гл. 14, в разказа за Псаменит, който на въпроса на Камбис - защо, когато вижда опозорената си дъщеря и сина си, крачещ към смъртта, нито извиква, нито заридава, а при вида на просяка, дето не му е никакъв, го почита, Псаменит отговаря: „Сине на Кир, нещастията в моя дом са толкова големи, че няма смисъл да ги оплаквам, а за страданието на моя приятел си струва да проливам сълзи — той падна от върха на благополучието и стигна до просия на прага на старостта.” Точно в тази история Крез се просълзява – “и както разправят самите египтяни, Крез се просълзил — защото се случил и той там, в свитата на Камбис — просълзили се и персите, които присъствали, на самия Камбис му станало някак жално и веднага наредил да спасят сина на Псаменит от гибелта, а самия Псаменит да вдигнат от предградието и да го доведат при него.” *** Вторият текст на професор Богдан Богданов в “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за преплитането на малкия и високия разказ, които по отношение на сюжета на Херодотовата “История” са израз и на това, че пред човека винаги стои алтернативата на божествената нишка и човешката активност. Основната граница, която отделя малкия от високия разказ, е трансценденцията - високият разказ ползва извънчовешки ресурс, малкият разказ разчита на човешката активност. Историята на Херодот обаче е постоянно преплитане и преминаване между малки и високи разкази. Голямата цялостна действителност се постига чрез постоянно преплитане на божественото и човешкото. Това може да се наблюдава дори на ниво герой. Тези божествено-човешки образи имат за цел да наклонят везните към избор, но също така и да покажат избора на Херодот, да създадат една по-реалистична действителност – чрез провал за високия разказ и налагане на малкия “силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна”. В средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Затова обаче за “Историята” не са чужди образи като този на жената на Агет, която с помощта на Елена от светилището в Терапне от грозна станала много красива. Такъв е и образът на Демарет, който има две успоредни начала – възможно е да е син на царя Аристон, но да е роден седмаче, или възможно е и да е син на героя Астрабак от близкото до дома светилище, което да е причината за по-ранното му божествено раждане. Херодот създава възможност за избор. Професор Богданов привежда множество примери за подобни божествени зачевания - в митологията, при Омир, при Пиндар. При Херодот божественото зачеване обаче се съпровожда и от една по-реалистична линия на сюжета, която вероятно е наложена от самото време на Херодот, така както във “Вакханки” основният спор около Дионис се поражда от неговия човешки или божествен произход, затова и образът на Еврипидовия Дионис е разкъсан между образа на човек-чужденец, който може да бъде окован, и образа на бог, който при това носи черти и от други богове – прилича на Аполон. Разказът съчетава реалистичното и митичното, историята и литературата, основната теоретична линия работи по отношение на хоризонталното и вертикалното движение в “Историята” - въжетата на малкия и високия разказ се кръстосват, преплитат, превързват едно с друго, така че човекът и богът да получат точни места в цялостната действителност, но и така, че реалното и надреалното да се свържат и на нивото на самия човек. Най-добре изграденият божествено-човешки образ в “Историята” е този на Софанес, за когото се разправяло, че имал завързана за ризницата си котва, с която се сражавал, а друг разказ разказвал, че котвата била изобразена само на щита му. Чрез символа на котвата Софанес се превръща в символ и структура за цялата “История”, събирайки в едно мита, епоса и историята. Тези двойни образи имат и статут на текстови референти, които със сигурност изискват тълкуване – такова, каквото в “Историята” изискват прорицанията, но и човешките решения. Теоретичната постановка за малкия и високия разказ, която се обозначава от възможността за божествена или човешка извисеност, се свързва и с темата за благополучието, метафорично изразена от Херодот чрез това, което той казва за градовете: “ще продължа разказа си, описвайки както големите, така и малките градове. Защото градовете, които някога са били големи, сега са повечето малки, а онези, които бяха могъщи по мое време, са били преди незначителни. Та аз ще разкажа еднакво и за едните, и за другите, понеже съм убеден, че човешкото благополучие никога не остава на едно място.” (І, 5) *** Третата част на “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за истинността на разказа, на сюжетно ниво - историята на Ксеркс, върху която се градят теоретичните постановки, поставя въпроса за човешката активност. В тази история липсват прорицателски текстове, тя не се коментира от Херодот и активността е изцяло човешка. Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там... При Ксеркс няма промяна, няма промяна на сюжетно ниво и няма преминаване малък-голям разказ. Тази история се държала като текст в скоба. Евентуалната интерпретация би заподозряла – неразбиране в сюжета. Но липсата на божествена намеса насочва и към друг анализ – няма промяна при Ксеркс, дали защото няма бог, който да го накаже, а освен това, в тази история Ксеркс е единственият, който разбира... Ако в Първата книга Кандавъл показва жена си гола, тук Ксеркс облича Артаюнте… Когато Артаюнте поисква дрехата, не иска ли тя самоличността на Ксеркс? Може би, ако облечем дрехите на Ксеркс, седнем на неговия трон и заспим в неговото легло, така както прави Артабанос в Седма книга... ако преобразим символите и се превъплътим в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Това, което може да се интерпретира в този чисто човешки свят, е знакът на дрехата и трите кратки диалога, всеки от които води до грешно разбиране както вътре в текста, така и за нас. Но, както Крез се просълзява при думите за благополучието, така и Ксеркс изживява нещо мълчаливо, за което прекалено фабулният текст не говори. Мълчанието се разбира едва чрез нарушената логика на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не облечената с царската дреха Артаюнте?” Дали в тази нарушена логика не се крие загадката, която читателят трябва да изтълкува, за да продължи строенето на собствената си действителност? Тази история в скоба, която остава затворена за себе си, дали точно с това не става отворена за нашия прочит, насочена към нас, повече от всички други истории – с надеждата, че непоследователността в сюжета ще отклони погледа от линейността на фабулата, отпращайки ни към друга интерпретация, която да е вярна. Това е една чисто човешка история – дали и защото чисто човешкото може да се изрази с чисто човешкото състояние на любовта? Дали затова преминаването през любовните истории за Кандавъл, Анаксандрид, Аристон, Ксеркс става и пътят, по който се утвърждава правото на човека да има своя собствена история и своя действителност, в които трансценденциите да имат човешки характер – като любовта… Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен? Макар и моментен герой от малък разказ, Ксеркс е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ не носи ли със себе си дори в малките разкази… Не е ли така и с Крез... При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот - думите да не казват нищо. Докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта. В историята на Ксеркс обаче хоризонтът е грешна интерпретация, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той е обичал жената без име. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... Но за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си, за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо? Херодот не коментира. Случващото се в любовния разказ за Ксеркс е с човешки ресурс, не се използва възможността нарушаването на обичая на рождения ден да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития. Тази малка история-истински разказ не ползва този ресурс. Нанизват се човешки събития-действия, които пораждат човешки противодействия-прегради, заради които мълчаливият разказ на Ксеркс не успява, но продължава, изисквайки отговор на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не Артаюнте?”. Истинският разказ разчита на аргумента, че това, за което разказва, се е случило действително, а героите му са действителни лица. Литературният разказ има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Повечето истински разкази обаче са заразени с примерна сюжетност. Такъв е и разказът за Ксеркс – разказ без разказ, повествование без повествование, прорицание без прорицание. Но той е и първият разказ, в който действането е напълно човешко. В разказа за Ксеркс напълно човешкото решение не помага за изграждането на цялостна действителност, но то повежда към нови човешки решения – в сюжета. Сюжетно, чисто човешката извисеност продължава и в края на Девета книга, гл. 122 с думите на Кир, който при вече наличния съвет не се спира да даде и своето мнение, да направи своя чисто човешки и собствен избор: персите да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други. По отношение на благополучието, започнало от Крез – в Първа книга като божествено решение, а в Трета книга като човешко разбиране – “Историята” също търпи развитие, което развитие върви в успореден план с утвърждаването на човешката активност. В Осма книга, гл. 61 Темистокъл обобщава въпроса, превръщайки го в правило, валидно за всички времена: “Когато хората вземат разумни решения, всичко е успешно; и обратно — вземат ли неразумни решения, обикновено нищо не става и божеството дори не идва на помощ на човешките планове”. *** Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот. Обхващайки началото, средата и края на книгата, те символично представят преминаването по схемата – божествено решение – божествено и човешко решение – човешко решение. За основа на тази схема служат разказът и разбирането. Възловите моменти в тази схема са мълчаливите сълзи на Крез, който разбира думите на Псаменит за благополучието и който в същия момент кара читателя да разбере – защо очите на Крез се насълзяват; и мълчаливата любов на Ксеркс, която остава неразбрана в сюжета, но която също както и разказът на Крез – отваря “Историята” към нас и пита - защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Два въпроса, които градят човешката действителност, опирайки се на любовта и благополучието. И на мълчанието – най-големият текст, който изисква интерпретация “навсякъде и винаги”. ---- (1) Всички цитати от “Историята” на Херодот са по превода на професор Петър Димитров, издаден на български език през 1986-1991 г. (2) Визирам идеята за действителност, представена от професор Богданов в книгата “Отделно и заедно”: “Статично и динамично, или за разбирането на човешката ситуация”, стр. 57-60. (3) Това е само една от страните на формулата за присвояващото преобразуване, която професор Богданов дава във втората част на “Любов, семейство и власт”. (4) Цитат от словото на Х.Г.Гадамер “Теория на историята и езика”, публикувано в книгата на Р.Козелек “Пластовете на времето”, стр. 151-161.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Отговор към НП
Здравей Невенка, благодаря за питащите и търсещите коментари, надявам се, че с предния коментар съм отговорила за т.нар. “категоричност на твърденията”. Колкото и категорично да звучи една моя интерпретация, тя звучи така, защото е отделна и категорична единствено спрямо моето четене на текста, което се разпада в момента, в който текстът, а и интерпретацията допуснат в четенето си и друг/и. Гадамер нарича този процес – “нарастване по битие” – една любима моя фигура: текстът расте с всяко едно разбиране и не може да престане да расте, следователно и нито една интерпретация не е крайна и категорична.
По отношение на това дали в онзи контекст има "чисто човешки" решения имам поне два отговора – 1. то и сега няма чисто човешки решения, 2. “онзи контекст”, когато е свързан с текст, не може да остане само сам за себе си, той се свързва и с контекстите преди и след него, а и с нашия контекст. Онзи контекст няма как да остане неповлиян. Не си спомням дали в текста си съм говорила за “чисто човешки решения”, но и да е така – имала съм предвид процес на преминаване от по-силно божествено към по-силно човешко.
На въпроса дали човешката активност просто не подпомага в различна степен изпълнението на божественото предначертание, субективният ми отговор е по-скоро отрицателен. В “Историята”, такава каквато е достигнала до нас, се случват странни неща – в първите книги прорицалищата, оракулите и боговете са повече, постепенно обаче те намаляват и се преобразуват в глашатаи, пратеници, речи на определени високи герои, надписи. Много харесвам Дарий, например, който бележи целия си път с надписи – а не с предсказания. Още от Първа книга обаче започва подлагането на прорицалищата на изпитание с т.нар. от теб “пред-допитване до оракулите от страна на Крез”, после в Трета книга още по-краен е Мюкеринос, за да достигнем и до самия Темистокъл, особено важен в две посоки: тълкува по-добре от божествените тълкуватели и добре знае, че ако човек не вземе сам правилно решение и боговете няма да могат да му помогнат. Самият символ на “стените” и “корабите” може би не е работил в онзи контекст, така както работи сега, но нищо чудно и да е работил, защото стените винаги ще си остават статични стени, които могат да ни пазят, но и по които другите могат да се изкачват и да ни нападнат, защото сме затворени в тях, както и корабите винаги ще са символ на движението и свободата. Така си мисля.
По отношение на двусмислеността на предсказанията и може ли тяхното разбиране да се разграничи твърдо на правилно и неправилно само по себе си, не се ли оказва то такова в оплетеността на разказа: да, предсказанията зависят от разказа и по принцип не могат да се тълкуват “сами по себе си”, защото те са част от тълкуването и на самия образ на героя и неговата променимост. По отношение на това, че съм определила някои от предсказанията като грешни, а други като верни – то съм се основавала на това, че зная как се движи разказът;-), а не защото сама съм ги тълкувала. Така или иначе обаче, прорицалищата, оракулите и тълкуванията за мен бяха най-интересното нещо, защото създават многопластовост – имаме разказ, който вътре в себе си се тълкува, така както се тълкува и от самите нас. При това, тълкуванията, както и всички други методи, които “Историята” използва, за да отваря собствената си среда към други среди, са толкова важни колкото и чисто теоретичният текст на “Поетика” на Аристотел. Не зная как досега никой не се е сетил да напише една литературна теория по Херодот, най-малкото той вероятно е първият човек правил компаративен анализ на разкази. Може би ще трябва ние от форума да патентоваме откритията си по Херодот, преди някоя “Констанцка” или “Тартуска” школа да ни ги е откраднала!:-)
Иначе, разбира се, че четем “Историята” и като литература и като история – не само защото те съществуват заедно в един голям текст, ами и защото по-принцип са смесени – както историята и литературата, така и малкият и високият разказ, те са само инструменти, с които разбираме текста и реалността, но не са самата реалност – както казва професор Богданов. Затова пък литературният разказ може да бъде самата реалност, но не уникална реалност (реалност-стена), а реалност, която може да бъде за всеки един от нас (реалност-кораб). Затова, НП, недей да слушаш Леля, която ти каза да наричаш Сократ – “нелитературен” и просто си го наричай – истински, защото той не е по-малко истински от всичко друго в света.
Дано да съм отговорила на повечето въпроси... и благодаря, особено за тази хипердобра интерпретация:
“Крез сякаш сам си отрязва дори желанието по-нататък да разбира - той е решил кои оракули да ползва и е убеден, че разбирането е лесно, нужно е просто чуване на отговора (и пращане на богати дарове в Делфи), и забравя, че трябва да разбира.”
Чудя се... винаги ли интерпретацията на Херодот толкова прилича на самата литература и дали заради тълкуванията така бързо се превръща и в примерен смисъл?:-)))
P.s.: Държа да отговаря и на финалните въпроси - “И защо точно въжета си имат малкият и високият разказ? На мен ми е малко нестабилен този образ, представям си люлка. Но може би заради котвите?”
И на мен въжетата малко ми приличаха на люлка, и то на люлка (люлчица) по мотиви от стихотворения на М. Николчина, но всъщност въжетата не са люлка, а мрежа:-) Някой път мога да напиша и друг текст “Мрежената люлка на Херодотовите разкази”. Мога... и стихотворение! :-)
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1362 |
|
vesselina vassileva - 2009-12-05 00:44:17 |
|
|
Точно така е Веси, всяка хубава история е освен за конкретните събития, за които разказва, непременно и за човека, човешкото, благополучието, живеенето, мисленето, правенето, любовта ... и затова е история-литература. Вторият тип теми наистина са по-важни от първия. Но не пренебрегвай и събитията. Те са материал за репрезентациите, те правят мрежите на сюжетите. Те ни карат да си задаваме въпроси така, както си ги задаваме докато ни се случват нашите неща в живеенето. Те са и още нещо, много важно – контекстът на говоренето за човешкото, живеенето, мисленето, правенето.
Войните в древността са нещо много повече от това, което са в последните векове и днес. Заниманието с война, заедно с търговията, е било комай единственият начин някой в древността да пътува, да се срещне с други култури, да обмени идеи, знание, умения, предмети. Да поговори с други хора, да види свят, да се ожени за чужденец/чужденка и да се роди някаква нова култура. Колкото и непривично да звучи, воините тогава са били като интелектуалците днес – много пътували, много преживели, с много хора се срещнали и говорили, от далечни земи дарове донесли и занесли. С една дума – мъдреци. Какво е работил философът Ксенофонт, ученикът на Сократ? Наемен генерал. Алкивиад (когото не обичам) даже не е писал – само генералствал.
Ако не бяха Гръко-персийските войни, щяха ли гърците да се срещнат така отблизо с всичките култури из персийската империя? Щеше ли твоят любим Ксеркс да е ходил в Атина (и погрешка да я е опожарил, пък после да бил съжалил)? Снощи четох историята за Темистокъл и битката при Саламин. Понеже познавам отлично местата, за които се говори, си представях като на живо как Ксеркс седял в подножието на хълма Айгалеос (днес Егалео), извисил се над морската теснина между контитента и Саламин, и наблюдавал битката; възхищавал се на генералката си Артемисия (елинида), която всъщност потопила приятелски кораб и с това се спасила както от преследващите я елински кораби, така и от гнева на Ксеркс, понеже никой не оцелял от потопения от нея персийски кораб за да му каже за злодеянието. Грандиозна картина! Четох и се наслаждавах на врътките на Темистокъл – голям ум! До сега не знаех, че имало сведения, че майка му може да била тракийка (нали и аз съм някак тракче от Пангейско – зарадвах се). Че ако не бяха тези войни и разказите за тях къде щеше да си прояви Темистокъл гениалността? Е, сигурно само в съда.
Твоята интерпретация може да е като птицата Феникс (невиждана и нечувана – фикция), но и именно като птицата Феникс – мечтана и въобразявана от много хора, следователно направена действителност. Ксеркс е и обикновен убиец и любовта му трае колкото великодушието на Ксеркс, но Ксеркс също е великодушен и то повече от Камбис. Ти си и чувствителна и централен нападател (и разпределител). Какво пречи на нещата да са и така, и иначе, и заедно?
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1361 |
|
Лелята на Сократ - 2009-12-05 00:09:03 |
|
|
Ще започна да отговарям малко по малко и надявам се да влезна в час, защото сега се чувствам някак неестествено в тълкуването. По принцип тълкуването на текст е нещо супер субективно, колкото и обективни да са откритията вътре в текста, колкото и да са доказани – всяко интерпретиране е нещо много отделно, но затова пък може лесно да се вплете в цялото на множеството от интерпретации…Това го пиша, защото много хора вече ме нападнаха, че интерпретирайки, настоявам за крайна истина и говоря като “учен”, който иска да го слушат, както каза ГГ. Та по отношение на това - идва и едно от основните правила: интерпретиращият не говори на никого, отношенията, в които той влиза, са единствено между него и текста. За интерпретатора, говори само текстът и само текстът трябва да бъде слушан - както от интерпретиращия, така и от другите. Понякога дори си мисля, че не е необходим и контекст, но не е така, защото например сега - докато си припомням “Одисея” на Омир, виждам колко много конструкти от нея са използвани в “Историята” на Херодот. На едно ниво Херодот използва епоса като “митичен” и “не-историчен”, но на друго продължава неговите конструкти, защото само те могат да му донесат символна устойчивост на текста, така че този текст да звучи вътрешно познато за тези, които ще го слушат – нещо като вграждане на своеобразен архетип. Буквален пример са “котвите” и при Омир, и при Херодот - и истинските котви и тези, които се изобразяват на щита и на свой ред, взаимно превръщайки се – посочват следващия пример – щита. Но буквален пример е и връзката Херодот-Одисей. Може би ще е прекалено да го казвам точно тук, но според мен дори “Снежната кралица” на Андерсен е пример, защото ми изглежда написана точно по структура на една от песните на “Одисея” – преминаването на Герда през различните царства, търсенето на отвлечения и задържан от Снежната кралица Кай, намирането и въобще думичката – “вечност”. Колкото повече се слуша един текст, толкова повече парченца от структури – текстови или контекстни, се намират…Та в тази връзка, предполагам, Со, че зная защо Херодот задава въпроси. Сигурно, защото не е останал така чужд на Платон, както Платон е останал чужд към него. Да “Историята” си е история, но тя не пропуска големите теми на деня, оттук идва и въпросът – дали историята наистина е текст за гръко-персийските войни, текст, който не е много достоверен, защото Херодот бил фен на прорицалищата и е напълнил книгата с различни прорицания, или е книга за нещо друго – за благополучието, любовта и хората, например. При това положение обаче, може да се окаже, че Платон всъщност е оправдан, защото големите теми, които разглежда, са общи за двамата.
Защо всички са сигурни, че точно войните в “Историята” са най-важни? Те не са свързани и разглобяват “Историята”, правят я безструктурна. Ако се тръгне по другата нишка, тази на Сократ – то “Историята”, си мисля, че има структура (дори и да не е направена от самия Херодот)… Поразгледах доста неща за Херодот и никъде не намерих обаче този друг план. Никой не е писал за четирите истории, за които професор Богданов пише като за любовни. И за котвите ми също никой не е писал. Да не говорим за сълзите и мълчанието, с които потресох хората. Да, обаче те се виждат ясно в текста. Затова инструментите, които професор Богданов извежда, когато интерпретира любовните истории, стават и за моята интерпретация на човешкото и благополучието, но за това ще пиша друг път… Сега само ще спомена пак две неща, които ми се сториха най-интересни: това, че “високият разказ” веднъж зависи от високия герой-цар и втори път зависи от извънчовешкия ресурс. В същото време – във високия разказ на Крез отпада царят, а във високия разказ на Ксеркс – отпада извънчовешкият ресурс. Как се прелива и защо? А как се преливат разказите от втората част на “Любов, семейство и власт” с този общ герой – Клеомен - станал сам структура (парченце от структура/”парченце от фрагмент”)? Защо?
Имам едно любимо място във Втора книга на “Историята” в частта, в която Херодот - глава след глава - описва свещените животни на Египет и когато стига до феникса казва: “Има и една друга свещена птица — името й е феникс. Виждал съм я само нарисувана. Съвсем рядко идва при египтяните: както хелиополисците твърдят — веднъж на петстотин години; идва тогава — разправят — когато умре баща му. ” (ІІ, 73). Някой е разполагал с разказ и е нарисувал феникса(може би причината, да не е виждан реално фениксът, се крие в тези 500 години), а от рисунката Херодот е направил пак разказ, а след това някой, също като Барт с андрогините, е седял цял следобед и пак е нарисувал феникса, преди друг да го разкаже отново, за да послужи за нов разказ, а след това в нова рисунка – за да станат нещата по-представими и по-съществуващи… Та това някак добре се свърза и с моята тема, особено със сълзите на Крез, за които професор Димитров много ми се смя и ми каза, че сълзите по времето на Херодот – за моя информация - са най-вече физиология, може би и страх, но не са дълбока материя… Нищо чудно, все пак и моята интерпретация е само разказ по разказ… свещена птица, която не иска “Историята” на Херодот наистина да е за гръко-персийските войни (и да се проваля от любовта към прорицалищата), Платон да е неинформиран (или завистлив, или Херодот да е написал лоша книга, която не заслужава вниманието му), Ксеркс да е обикновен убиец, движещ се по един закон заедно с Камбис (любовта му да е продължила толкова, колкото и великодушието на Камбис), а аз… да съм много чувствителна, а не централен нападател:-)!
Затова като продължение ви поздравявам с това:
http://www.vbox7.com/play:71d2bcb1
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1359 |
|
vesselina vassileva - 2009-12-04 16:04:19 |
|
|
Дмитрий, според теб Ксеркс лош ли е? |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1355 |
|
vesselina vassileva - 2009-12-04 00:10:49 |
|
|
Най-сетне, Веси!
Сега няма много да се заяждам с теб по въпроса за Ксеркс, ще отложа заяждането за по-нататък ;-).
Не мога да не отбележа, че докосна една от най-съществените теми, които непременно трябваше да бъдат засегнати в дискусията към твоя текст – ВЕЛИКОДУШИЕТО. Не само я докосна, ами, хоп, и направи. Няма да се заяждам сега, че употреби за целта най-ужасния образ – на Камбис :-). Така си обичаш ти, да ни стряскаш. Но, все пак, дори и Камбис проявява великодушие, дори и за момент само.
Чест ти прави, че и ти прояви, и писа!
По въпроса за стените или корабите – на първо време гласувам и за стените, и за корабите, в зависимост от ситуацията. Чудна тема! Обичам тази история с Темистокъл (Пития) и Саламин (сигурно защото съм влюбена в Елефсина).
Чакам си отговори на въпросите и коментари на коментарите!
Лелярадостна
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1354 |
|
Лелята на Сократ - 2009-12-03 23:42:13 |
|
|
Браво, че си дойде! Тъжен ти е коментарът, по-скоро за неразбирането, отколкото за разбирането. Ние с Леля се пробвахме да водим дискусията. Видя ли? Защо според теб Херодот задава въпроси? Никой не знае:))) |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1353 |
|
Истинският Сократ - 2009-12-03 18:02:27 |
|
|
Очаквах...точно този коментар на Веселина. Радвам се, че преодоля мълчанието (не съм и търсила причините за това).
Не очаквах обаче, че ще се отъждестви точно с Ксеркс. И не заради друго – а заради точно тази част от коментара, отнасяща се до мълчанието на Ксеркс.
Хареса ми препратката към Темистокъл (7.143.), “чието мнение се сторило на атиняните по-приемливо от това на тълкувателите” и благодарение на което те се приготвили за морска битка, а не пожелали да напуснат Атика и да се заселят някъде другаде. Все трябва да има някой, който да заяви, “че тълкувателите са разбрали не съвсем точно значението на оракула”, да се замисли, да даде собствено тълкувание, като разчете правилно текста – бил той и на всезнаещи оракули.
А дали е разбран (въобразен) смисълът на любовта? Ами да – точно както и със смисъла на благополучието си се справила :-)
Eто затова сега ще замълча...съгласявайки се.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1352 |
|
Erato - 2009-12-03 16:38:42 |
|
|
Много благодаря за умните критики и коментари към моите изказвания. Особено съм задължен на Лелята на Сократ, която ми дава възможност да развия онова, което смятам.
Самозаблуждаването не бива да бъде обърквано с обикновената грешка и излъгването, които срещаме при животните и гръцките богове. Животното и античните богове могат да бъдат лъгани или да грешат, но само човекът е в състояние да се самозаблуждава. Самозаблуждението е концептуално объркване, объркване в картината на света, която имаме. То е грешка в понятието за самите нас и за действителността, която ни заобикаля. Самозаблуждението засяга убежденията ни. Под въздействието му можем да се намираме дълго и да се ръководим в постъпките си от него. Тъй като сферата на концептуалността е езикова сфера, тя се изразява чрез език и то чрез пропозиционален, човешки език, самозаблуждението по необходимост се изгражда в отношението между човека и езика.
Кучето на Лелята на Сократ не се самозаблуждава, то просто се обърква. Зевс също не се самозаблуждава, той е излъган от Хера. Самозаблуждение бихме имали, ако нещо в образа на света у Зевс и кучето е сгрешено. Ако Зевс не се смята например за силен, а за слаб и немощен, и, ако кучето се обърка по отношение на това кои са "господарите" му и вследствие на тези грешки и Зевс, и кучето променят трайно действията си. Впрочем между животните и античните богове има голяма, концептуална прилика. Античните богове не са хора, защото са животни.
Самозаблуждението със сигурност е отрицателна черта (да си човек не е много хубаво нещо!), но то може да носи и добро, защото резултатът от нашите действия ненепременно е следствие само от концептуалните им основания. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1351 |
|
Морис Фадел - 2009-12-03 08:39:19 |
|
|
Според мен, Ксеркс не е мълчал, защото е искал да си мълчи или защото го е било страх. Ксеркс изживява нещо подобно на това, което изживява Крез, но ако Крез не разбира прорицанията, то при Ксеркс нещата са обърнати – той заема мястото на нещото, което трябва да бъде разбрано: непрекъснато изпраща хора при жената, но не успява да я склони / води три безсмислени диалога - не постига нищо с тях – не го разбира Артаюнте, не го разбира Аместрис, не го разбира Масистес – последният... дори бил учуден от думите му.
Ето – дори когато на мястото на прорицалището имаме човек, неговите смисли пак не се разбират от другите хора – затова и пак има фатален край: Ксеркс, който уважавал брат си и заради това не взел насила жена му, която също била сигурна, че той няма да я вземе насила – в края на разказа изведнъж става насилник и ги убива. Защо? Защото неразбирането и на бог, и на човек трябва да бъде възмездено с край?
Ксеркс е най-любимият ми герой от всички. Направо – аз съм Ксеркс. Крез наистина е най-важен за Историята, но него го разбират, а Ксеркс не го разбират. Както казва Роси – защитавам все най-гадните... Шегувам се – няма никакви сълзи и никакви мълчания при Херодот. Това са само наши чувства, с които залепваме инструментите за работа с текста, превръщайки ги и в инструменти за правене на собствената си реалност. Обаче представяте ли си Камбис – който е най-лошият герой в Историята – когато Псаменит разказва за благополучието, на Камбис “му станало някак жално”. В Историята това е единственото място, в което цялата царска свита плаче, наред с героя, който е прелетял цяла една книга (трябва да проверя точно колко глави), за да се озове в свитата на Камбис-главореза, който точно в този момент се натъжава и става великодушен. Как се забелязва Крез сред толкова много хора, а как се разбират сълзите му сред толкова много разревани? Как се връщаме обратно назад, за да разберем, че и те имат по-дълга история и не са моментно случване?
За любовта може и да съм си въобразила смисъла, но за благополучието - не съм.
От сърце благодаря на всички, които се включиха в моята тема и донесоха толкова много въпроси и точни думи!
Особено на място е темата за “самозаблуждението”... както и тази за “полипропозиционалностите”. И предлагам към текста ми да добавим и още едно тълкуване по Херодот, което съм пропуснала, а ми се струва важно - в Седма книга, гл. 143 и в Осма книга гл. 51-52 и въобще всичко за това дали трябва да се строят стени, или – кораби.
http://vbox7.com/play:fdbed2cc
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1350 |
|
vesselina vassileva - 2009-12-03 01:17:53 |
|
|
Поздрав за всички!!!
http://vbox7.com/play:07c198cd
Лидия (Вакханка Първа) |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1349 |
|
Lidia - 2009-12-02 22:44:03 |
|
|
|