Между мълчаливите сълзи на Крез и мълчаливата любов на Ксеркс |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/18_1.jpg) |
ВЕСЕЛИНА ВАСИЛЕВА
“Тълкувайки текста, ние изтриваме тъмните петна на мълчанието, на премълчаното от Херодот или по-скоро на онова, което той не може и не иска да каже. Разбирайки този текст, произвеждаме друг. Друг текст е и моят анализ, въпреки усилието да напомням за особения почерк на Херодот. ”
Богдан Богданов “Историята”(1) на Херодот лесно би могла да се нарече разказ за ставането на общност(2), който разказ бързо се превръща и в среда за осъществяването на субекта на читателя-интерпретатор, а и на неговата общност от “тук и сега”. Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.
Възможните интерпретации, които достигналият до нас по-цялостен свят на “Историята” отваря, не остават чужди на многоизмерността в текста, на промяната, която субектът, попаднал в нейната среда, претърпява, преминавайки през хоризонтала на тематичното богатство и през вертикала на времето, в което се сблъсква свободата на изначалното древно безструктурно и на съвременното желание за структура, която да ни задържи по-сигурно за “понятието” за действителност. Интерпретацията на текста - като възможност за създаване на действителност, прави това чрез пораждането на особената среда(3), в която авторът, текстът и читателят участват в общо случване, което раздвижва фигурите и придава на разбирането контекстуални конотации, превръщайки го в “реално семантичен обект” и в нещо, което може да бъде наречено – разбиране-правене, заради това, че контекстуалните конотации идват не само от контекста на текста и автора, но и в контекста на този, който интерпретира. Разбирането-правене изисква, търси, но и прави действителност - протичането, в което субектите и обектите се обменят, обменяйки и своите среди, създава нова по-голяма среда, която носи белезите на действителност. Оттук и двата възможни варианта – разбирането на действителността може да става или чрез тълкуване, или чрез вграждане на свой свят в света. Действителността, която се получава, когато се подреди парадигмата, съставена от това, което дадена общност прави в собственото си превръщане в общност, устните разкази за тази общност, записаните разкази за тази общност, тълкуването на тези разкази от самите себе си и от техния автор, запазването и промяната на тези разкази през времената, надграждането, което се извършва чрез всички последващи интерпретации, но и най-вече в момента на сегашното им съществуване - очертават особените граници на фактичността, която тази действителност притежава. Според Гадамер тази фактичност не е чистата фактичност на факта, който установява историкът, а фактичността, която всеки от нас, който прави или се запознава с подобна констатация, познава като своя собствена фактичност, а и всички ние заедно познаваме като наша собствена фактичност(4). Оттук и моделът на интерпретацията, която предстои, се опира на реалии и понятия, които професор Богданов извежда в трите части на “Любов, семейство и власт”, интерпретирайки любовните разкази на Херодот, защото като инструменти за разбиране на текста те онагледяват обмяната и движението между различните разбирания – много видимо проявено в точките, в които металитературните инструменти-реалии съвпадат с теми-реалии от сюжета, но и с това, че едни и същи инструменти за разчитането на текста-среда-действителност могат да разшифрират и различни значения, наслоени едно върху друго, взаимно обменящи се, но и прикриващи се в текста взаимно. Ползата от подобен вид интерпретация се крие в нейната многоаспектност – четем и разкодираме текст, но и използваме инструменти, които приличат на този текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”. Това е и причината тези инструменти за четене да съдържат и част от действителността, която е създала текста, подложен на интерпретация. Това “създала” обаче има двойно значение, защото веднъж тя е действителност (действителност на Херодот), от която се прави текстът и следователно – текстът е неин обект, а втори път – тя е действителност (нашето “тук и сега”), която се прави от текста и следователно – текстът спрямо нея е субект, но и обратното: нашата действителност може да бъде и субект спрямо текста, както и текстът на Херодот да бъде субект спрямо действителността, която го прави. В това сложно положение, в което попада интерпретацията, има и още едно нещо – отделните действителности – на миналото и на нашето “тук и сега”, чрез действителността на текста се превръщат в една обща действителност. Другата причина, поради която разчитането на Херодотовия разказ се опира на “Любов, семейство и власт”, е това, че фактите в любовните истории най-бързо се превръщат в знаци, и то не в каквито и да е знаци, а в интерпретанти. И може би затова Херодот избира любовните разкази, за да развие темите-мрежи, които да изградят действителността на неговото време и които да отварят текста и за нас. И докато Херодот на едно ниво чертае сюжет, в който неравномерно прелива разказа в по-фабулните състояния на повествованието, а на друго ниво изгражда схемата на собственото си разбиране, което прелива и в нашето съвременно разбиране, така че инструментите за работа с текста, изведени в “Любов, семейство и власт”, да съвпаднат с похватите, които използва и самият Херодот в сюжета на книгата си, то това, което със сигурност прави цялото на “Историята”, а и цялото, в което влизаме с всеки един текст, е придвижването на големия парадигматичен разказ от божественото/нереалното към човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането. *** В първата част на “Любов, семейство и власт” професор Богданов изгражда реалиите на разбирането като металитературен инструмент. Разбирането обаче е и основният въпрос, който се поставя в историята за Кандавъл и Гигес, а и в самия Лидийски логос, който отваря моделите, по които да се разбира цялата “История”. Две са големите основни линии, които текстът и неговата интерпретация поставят: 1. поместването на проблема в по-дълга история е гарантът за справянето с него, защото и на нивото на художествения текст, в който героите трябва да преминат през поредица от премеждия, и на нивото на интерпретацията справянето е разбиране. 2. съвпадането на разбирането в текста и в метатекста отваря “Историята” - интерпретациите, които героите трябва да извършат и от които зависи тяхната действителност, отварят към интерпретациите, които читателят трябва да извърши, опирайки се на вътрешния за “Историята” метатекст. В частност този, който води основната нишка, по която читателят се движи, е Крез – защото той е първият интерпретатор, преминаващ от неразбиране към разбиране, и следователно и - героят-водач, който да свърже основните теми, поставени от Херодот в “Историята”. Това, че Крез остава жив, осигурява на текста едно по-дълго време за разбиране – време, в което Крез сам ще започне да разбира, и време, в което, следвайки Крез, читателят започва да разбира. Разказът за Крез е построен по типичната за “Историята” структура – постоянно преливане между разказите, построени по модела на действителността, и разказите, по които се изгражда действителността. Първият вид разкази включва историческото повествование и по-фабулните истории. Вторият вид разкази включва всички прорицания, поличби, знаци, притчи, речи, диалози, които - божествени или човешки, изискват да бъдат тълкувани. Към втория вид разкази се включват и ситуациите, в които читателят трябва да избира измежду два или три разказа, получени от различен източник, включват се и пролуките, които сам Херодот оставя без разказ – отказвайки да говори или спирайки разказа с “През онази година повече нищо не се случи.”, на същия принцип се включват и пространствата, в които прорицалищата по една или друга причина отказват да предсказват, включват се коментарите на Херодот, в които той изказва личното си мнение, а също така и на няколко пъти появилите се в “Историята” опити за свързване на частите на действителността чрез епоса. Вторият вид разкази, този, по който се прави действителността, е и инструментът, по който “Историята” на Херодот се отваря към интерпретацията на читателя и чрез нея - към една по-голяма действителност. Тези два вида разкази създават две възможности за разбиране – разбиране по обичайния реалистичен начин, или обобщено казано – разбирането на историята, и разбиране като преплитане от смисли и възможности – каквото е разбирането на литературата. Така многозначен и многоразказен е и самият образ на Крез, а линиите, които той поставя още в Първа книга на “Историята”, се оказват и основните смислопораждащи и структуриращи текста модели. Най-важният между тях е този, който на основата неразбиране-разбиране поставя въпроса за прехода от един свят, свързан с божественото, към един друг по-човешки свят, в който вертикалът се издига посредством чисто човешка активност. Този модел, по който протича организирането на безбройните разкази в Херодотовата книга, се придвижва успоредно с темата за благополучието, която също тръгва от Крез. Големият династически разказ за Крез се преобразява в малък разказ за герой, който не е цар, и същевременно отново - в голям разказ, защото Крез взема мястото на “извънчовешкия ресурс” – застава някак отгоре и започва да разбира и осмисля света. И както казва професор Богданов по отношение на преобразуванията в историята за Кандавъл и Гигес, в която героите на малкия разказ влюбен-приятел-любима се превръщат в герои на големия разказ – цар-копиеносец-царица: “От тук и последствията!” (“Участниците в планирания от Кандавъл малък разказ влизат в другите си роли, които той не взема предвид, и малкият разказ прераства в голям.”) Историята на Крез е преди всичко божествена, макар че и тя, както историята за Кандавъл и Гигес, може да бъде четена и като редова човешка история. Основният проблем при Крез идва от поредица от грешни интерпретации, които той извършва и които пряко разрушават правенето на неговата действителност. Първото грешно тълкувание Крез прави върху разказите на Солон за благополучието (І, 29-33), поставяйки въпроса “Кой е най-щастливият човек на земята?”. Грешното разбиране се надгражда от тълкуването на съновидение, което сполетява Крез, непосредствено след като Солон си тръгва – съновидение за смъртта на неговия син Атюс (І, 34). Крез е подведен и от грешната интерпретация, която Атюс прави върху съня му. Атюс умира от копието на Адраст – който лично бил получил очистение за убийство от Крез. Крез обаче смята, че истинският виновник за смъртта на сина му е “някой бог” (І, 45). Следващите грешни разбирания идват, когато Крез се заема да изпитва прорицалищата, да сравнява успоредно техните предсказания-разкази. В това изпитание Крез получава и предсказанието от Пития в Делфи за проговарянето на немия син, а по-късно и предсказание, което съвпада с предсказанието на оракула в Амфиараос за това, че ако започне война срещу персите, ще погуби голяма държава. Прорицалищата дават двусмислени отговори и само правилното тълкуване може да изведе към истинското бъдеще. Крез обаче не разбира правилно предсказанието и става съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.” (І, 86) Херодот разказва, че Крез бил богобоязлив (І, 86), затова Кир го качва на кладата, за да види дали някой бог ще го спаси. На кладата Крез се сеща за думите на Солон “няма човек приживе щастлив” и че в тези думи “има нещо божествено”. При всички сполетели го неприятности Крез търси вината в божественото решение – в смъртта на Атюс, във войната срещу Кир и дори в думите на Солон, затова и Херодот, използвайки неговия избор, развива разказа чрез модела на “родовото проклятие”, като вкарва в сюжета и Аполон. В тази част от разказа за първи път много сериозно се сблъскват литературната и истинската история, както и новото и старото време, разказът и митът. Според разказа кладата, която вече била запалена, не могла да бъде изгасена – причината на сюжета е вкарването на божествената нишка - Крез призовава “със сълзи на очи” Аполон, който гаси кладата с дъжд. Крез е толкова сигурен в божествената нишка, че вече спасен, изпраща хора в Делфи, за да поставят окови на прага на светилището и да попитат бога не се ли срамува за това, че го е подвел с предсказанията си. Като отговор от Пития Крез научава причината за неблагополучието си. Този разказ обаче, още във Втората книга на Херодотовата “История”, се поставя под въпрос. Във Втора книга на “Историята” се случват две важни смислопораждащи събития, които подкопават фигурата на “родовото проклятие”. Първото обхваща гл. 120 и тръгва от разказа за Елена, като представя различните версии за историята и включва коментар за избора на Омир, даден от самия Херодот. Макар и в някои истории да остава верен на божествената нишка, Херодот казва следното: “…дори и самият Приам да беше живял с Елена, той щеше да я върне на ахейците, щом е щял по този начин да се освободи от надвисналите нещастия. Нито пък царската власт е трябвало да е преминала в ръцете на Александър, така че той да ръководи работите, понеже Приам бил стар. Не. След смъртта на Приам Хектор щял да я получи като по-стар, но и поради това, че като мъж бил нещо повече от Александър; не подобавало на Хектор да повери властта на престъпния си брат, та заради него големи нещастия да връхлетят - и лично Хектор, и всички останали троянци. Добре, но те не можели да върнат Елена, нито пък елините им вярвали, че казват истината, понеже божеството — аз изказвам свое мнение — се погрижило те, погинали от пълна разруха, чрез примера си ясно да покажат на хората, че за големи несправедливости боговете отреждат и големи наказания. Изложих това, което аз мисля.”(ІІ, 120). Божествената нишка се иронизира и втори път - чрез разказа за Мюкеринос: “След нещастието с дъщерята на този цар повторно се случило следното: от град Буто му дошло прорицание, че щял да живее само шест години, а на седмата да умре. Царят се разгневил и пратил в прорицалището да порицаят с хула бога, задето баща му и чичо му, като затворили светилищата и не тачели боговете, като навреждали на хората, живели доста дълго, а самият той, бидейки благочестив, трябвало да умре тъй бързо. От прорицалището за него дошло второ прорицание, гласящо, че тъкмо поради тези неща той самият си съкращавал живота, защото не изпълнил това, което следвало да направи: Египет трябвало да тъне в нещастие сто и петдесет години и двамата царе преди него разбрали това, а той — не. Като чул тия думи, Мюкеринос, тъй като това му било вече отсъдено, поръчал да му направят много светилници, та щом настане нощ, да ги пали и да почне да пие и да се забавлява безспир ден и нощ, да броди из лъки и дъбрави и да ходи там, където научавал, че се устройват най-приятни забавления. Такива работи измислял, понеже искал да покаже, че прорицанието е лъжливо, щом, превръщайки нощите в дни, щял да живее дванайсет вместо шест години.” (ІІ, 133) Херодот извежда и множество по-малки съпротиви срещу божественото - казва, че египтяните и египетските жреци разказвали как за 11 340 години не е имало нито един човекоподобен бог, а също така фикционализира и превръща боговете в чиста литературна измислица, като отдава техния произход на Хезиод и Омир – “А те са създали за елините произхода на боговете; те са дали прозвища на боговете, разпределили им са почестите, които следвало да им се отдават, и изкуствата, които трябвало да владеят; означили са лицата им.” (ІІ, 53). При Крез грешното тълкуване го лишава от големия разказ, което символично чрез загубването на царската титла отнема и правенето на действителност, но грешното тълкуване при Крез прави и друго – то отнема възможността му за чисто човешка трансцендентност. Трябва да се появи Аполон, за да бъде спасен Крез. Същевременно обаче Крез остава жив, именно за да започне да разбира и чрез неговото разбиране да се изгради по-голямата действителност на “Историята”, и съвпадайки неговото разбиране с разбирането на читателя, да се превърне в примерен смисъл, приложим за всички времена. По-дълготрайното битие на Крез е като по-дългия разказ, в който достигането до разбиране е по-възможно. Реалният образ на Крез, който се обозначава и с образите на царете, действали преди него, преминава във фикционалния образ на мъдреца, който разбира и чрез който ще разбират и другите след него – чрез който ще се достигне до т.нар. примерен смисъл, или казано по друг начин - от исторически образът на Крез се превръща в литературен. И още – с превръщането от цар в мъдрец, в Крез божественото разбиране се измества от човешкото. Така, от друга страна, Крез става и първият започнал да разбира човек, който от Трета книга нататък ще води голямата тема за благополучието в човешкия живот, като резултат от човешка, а не от божествена активност. Обвързването на Крез с темата за благополучието, а оттам и обвързването на “Историята” и на нейните читатели, най-добре се вижда в Трета книга, гл. 14, в разказа за Псаменит, който на въпроса на Камбис - защо, когато вижда опозорената си дъщеря и сина си, крачещ към смъртта, нито извиква, нито заридава, а при вида на просяка, дето не му е никакъв, го почита, Псаменит отговаря: „Сине на Кир, нещастията в моя дом са толкова големи, че няма смисъл да ги оплаквам, а за страданието на моя приятел си струва да проливам сълзи — той падна от върха на благополучието и стигна до просия на прага на старостта.” Точно в тази история Крез се просълзява – “и както разправят самите египтяни, Крез се просълзил — защото се случил и той там, в свитата на Камбис — просълзили се и персите, които присъствали, на самия Камбис му станало някак жално и веднага наредил да спасят сина на Псаменит от гибелта, а самия Псаменит да вдигнат от предградието и да го доведат при него.” *** Вторият текст на професор Богдан Богданов в “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за преплитането на малкия и високия разказ, които по отношение на сюжета на Херодотовата “История” са израз и на това, че пред човека винаги стои алтернативата на божествената нишка и човешката активност. Основната граница, която отделя малкия от високия разказ, е трансценденцията - високият разказ ползва извънчовешки ресурс, малкият разказ разчита на човешката активност. Историята на Херодот обаче е постоянно преплитане и преминаване между малки и високи разкази. Голямата цялостна действителност се постига чрез постоянно преплитане на божественото и човешкото. Това може да се наблюдава дори на ниво герой. Тези божествено-човешки образи имат за цел да наклонят везните към избор, но също така и да покажат избора на Херодот, да създадат една по-реалистична действителност – чрез провал за високия разказ и налагане на малкия “силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна”. В средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Затова обаче за “Историята” не са чужди образи като този на жената на Агет, която с помощта на Елена от светилището в Терапне от грозна станала много красива. Такъв е и образът на Демарет, който има две успоредни начала – възможно е да е син на царя Аристон, но да е роден седмаче, или възможно е и да е син на героя Астрабак от близкото до дома светилище, което да е причината за по-ранното му божествено раждане. Херодот създава възможност за избор. Професор Богданов привежда множество примери за подобни божествени зачевания - в митологията, при Омир, при Пиндар. При Херодот божественото зачеване обаче се съпровожда и от една по-реалистична линия на сюжета, която вероятно е наложена от самото време на Херодот, така както във “Вакханки” основният спор около Дионис се поражда от неговия човешки или божествен произход, затова и образът на Еврипидовия Дионис е разкъсан между образа на човек-чужденец, който може да бъде окован, и образа на бог, който при това носи черти и от други богове – прилича на Аполон. Разказът съчетава реалистичното и митичното, историята и литературата, основната теоретична линия работи по отношение на хоризонталното и вертикалното движение в “Историята” - въжетата на малкия и високия разказ се кръстосват, преплитат, превързват едно с друго, така че човекът и богът да получат точни места в цялостната действителност, но и така, че реалното и надреалното да се свържат и на нивото на самия човек. Най-добре изграденият божествено-човешки образ в “Историята” е този на Софанес, за когото се разправяло, че имал завързана за ризницата си котва, с която се сражавал, а друг разказ разказвал, че котвата била изобразена само на щита му. Чрез символа на котвата Софанес се превръща в символ и структура за цялата “История”, събирайки в едно мита, епоса и историята. Тези двойни образи имат и статут на текстови референти, които със сигурност изискват тълкуване – такова, каквото в “Историята” изискват прорицанията, но и човешките решения. Теоретичната постановка за малкия и високия разказ, която се обозначава от възможността за божествена или човешка извисеност, се свързва и с темата за благополучието, метафорично изразена от Херодот чрез това, което той казва за градовете: “ще продължа разказа си, описвайки както големите, така и малките градове. Защото градовете, които някога са били големи, сега са повечето малки, а онези, които бяха могъщи по мое време, са били преди незначителни. Та аз ще разкажа еднакво и за едните, и за другите, понеже съм убеден, че човешкото благополучие никога не остава на едно място.” (І, 5) *** Третата част на “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за истинността на разказа, на сюжетно ниво - историята на Ксеркс, върху която се градят теоретичните постановки, поставя въпроса за човешката активност. В тази история липсват прорицателски текстове, тя не се коментира от Херодот и активността е изцяло човешка. Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там... При Ксеркс няма промяна, няма промяна на сюжетно ниво и няма преминаване малък-голям разказ. Тази история се държала като текст в скоба. Евентуалната интерпретация би заподозряла – неразбиране в сюжета. Но липсата на божествена намеса насочва и към друг анализ – няма промяна при Ксеркс, дали защото няма бог, който да го накаже, а освен това, в тази история Ксеркс е единственият, който разбира... Ако в Първата книга Кандавъл показва жена си гола, тук Ксеркс облича Артаюнте… Когато Артаюнте поисква дрехата, не иска ли тя самоличността на Ксеркс? Може би, ако облечем дрехите на Ксеркс, седнем на неговия трон и заспим в неговото легло, така както прави Артабанос в Седма книга... ако преобразим символите и се превъплътим в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Това, което може да се интерпретира в този чисто човешки свят, е знакът на дрехата и трите кратки диалога, всеки от които води до грешно разбиране както вътре в текста, така и за нас. Но, както Крез се просълзява при думите за благополучието, така и Ксеркс изживява нещо мълчаливо, за което прекалено фабулният текст не говори. Мълчанието се разбира едва чрез нарушената логика на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не облечената с царската дреха Артаюнте?” Дали в тази нарушена логика не се крие загадката, която читателят трябва да изтълкува, за да продължи строенето на собствената си действителност? Тази история в скоба, която остава затворена за себе си, дали точно с това не става отворена за нашия прочит, насочена към нас, повече от всички други истории – с надеждата, че непоследователността в сюжета ще отклони погледа от линейността на фабулата, отпращайки ни към друга интерпретация, която да е вярна. Това е една чисто човешка история – дали и защото чисто човешкото може да се изрази с чисто човешкото състояние на любовта? Дали затова преминаването през любовните истории за Кандавъл, Анаксандрид, Аристон, Ксеркс става и пътят, по който се утвърждава правото на човека да има своя собствена история и своя действителност, в които трансценденциите да имат човешки характер – като любовта… Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен? Макар и моментен герой от малък разказ, Ксеркс е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ не носи ли със себе си дори в малките разкази… Не е ли така и с Крез... При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот - думите да не казват нищо. Докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта. В историята на Ксеркс обаче хоризонтът е грешна интерпретация, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той е обичал жената без име. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... Но за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си, за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо? Херодот не коментира. Случващото се в любовния разказ за Ксеркс е с човешки ресурс, не се използва възможността нарушаването на обичая на рождения ден да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития. Тази малка история-истински разказ не ползва този ресурс. Нанизват се човешки събития-действия, които пораждат човешки противодействия-прегради, заради които мълчаливият разказ на Ксеркс не успява, но продължава, изисквайки отговор на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не Артаюнте?”. Истинският разказ разчита на аргумента, че това, за което разказва, се е случило действително, а героите му са действителни лица. Литературният разказ има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Повечето истински разкази обаче са заразени с примерна сюжетност. Такъв е и разказът за Ксеркс – разказ без разказ, повествование без повествование, прорицание без прорицание. Но той е и първият разказ, в който действането е напълно човешко. В разказа за Ксеркс напълно човешкото решение не помага за изграждането на цялостна действителност, но то повежда към нови човешки решения – в сюжета. Сюжетно, чисто човешката извисеност продължава и в края на Девета книга, гл. 122 с думите на Кир, който при вече наличния съвет не се спира да даде и своето мнение, да направи своя чисто човешки и собствен избор: персите да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други. По отношение на благополучието, започнало от Крез – в Първа книга като божествено решение, а в Трета книга като човешко разбиране – “Историята” също търпи развитие, което развитие върви в успореден план с утвърждаването на човешката активност. В Осма книга, гл. 61 Темистокъл обобщава въпроса, превръщайки го в правило, валидно за всички времена: “Когато хората вземат разумни решения, всичко е успешно; и обратно — вземат ли неразумни решения, обикновено нищо не става и божеството дори не идва на помощ на човешките планове”. *** Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот. Обхващайки началото, средата и края на книгата, те символично представят преминаването по схемата – божествено решение – божествено и човешко решение – човешко решение. За основа на тази схема служат разказът и разбирането. Възловите моменти в тази схема са мълчаливите сълзи на Крез, който разбира думите на Псаменит за благополучието и който в същия момент кара читателя да разбере – защо очите на Крез се насълзяват; и мълчаливата любов на Ксеркс, която остава неразбрана в сюжета, но която също както и разказът на Крез – отваря “Историята” към нас и пита - защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Два въпроса, които градят човешката действителност, опирайки се на любовта и благополучието. И на мълчанието – най-големият текст, който изисква интерпретация “навсякъде и винаги”. ---- (1) Всички цитати от “Историята” на Херодот са по превода на професор Петър Димитров, издаден на български език през 1986-1991 г. (2) Визирам идеята за действителност, представена от професор Богданов в книгата “Отделно и заедно”: “Статично и динамично, или за разбирането на човешката ситуация”, стр. 57-60. (3) Това е само една от страните на формулата за присвояващото преобразуване, която професор Богданов дава във втората част на “Любов, семейство и власт”. (4) Цитат от словото на Х.Г.Гадамер “Теория на историята и езика”, публикувано в книгата на Р.Козелек “Пластовете на времето”, стр. 151-161.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
“За какво са приятелите, ако не си помагат” – пише Тити в един от своите коментари.
А за какво за феновете – питам аз. Нали съм отявлен фен на Теодоте, която се оказа, че била Веселина, а преди това пък била Kradla (и какво от това), реших аз също да понапиша нещичко, че да се включа и аз в групата на отново пишещите след известно прекъсване форумци.
Бях на семинара на проф. Богданов снощи. Както той обича да говори за форума си по време на семинара, сега пък аз ще напиша нещо за неговия семинар.
Докато снощи обсъждахме там текста на Борхес, ми хрумна една аналогия с текста на Теодоте, че и със самата Веселина де. Та горкият Кардосо от “Другият двубой” си мечтаел как ще победят и молел командира си (тихичко) да му запази някой “колорадо”, че да го заколи и да разбере най-сетне това как става – накрая разбрал, ама го заколили него. И в текста тук става нещо подобно - Крез не разбрал правилно предсказанието и бил съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.”
Разбирането на нещо, към което се стремиш – понякога е изненада, голяма изненада при това.
Та сега за другата аналогия.
Коя била Kradla, коя била Теодоте – е, разбра се. Докато Kradla и Теодоте пишеха за Гадамер, Пол де Ман, Барт и още цяла свита известници, всичко бе наред. Хората се съгласяваха, подкрепяха, обсъждаха, цъкаха с език.
А сега изненада – тя била Веселина и пише върху текстове на проф. Богданов. Че що да не пише. Ако проф. Богданов бе ядрен физик – за него щеше да пише Станислав Стоянов.
Ако се абстрахираме от имената – остава текстът. Него да обсъждаме. На мен този текст ми харесва, защото ме замисля, защото поставя въпроси и предлага варианти. И ми харесва независимо от това кой го е написал. Защото в този текст го има и това – “за човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането”.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1272 |
|
Jericho - 2009-11-27 12:08:37 |
|
|
Прав си, Стенли!
Имам спешна, неотложно и явно много голяма нужда - направо "на живот и смърт" - нима не ми личи?, от безценен обмен на полезен педагого-практически опит!
Стенли, ти ми скъса сърцето! Окончателно ми го разби:(((
Но са ми свършили всички носни кърпички, както установих случайно и поради тази наистина "сериозна" и "важна" причина "тържествано обещавам", че няма да ридая въобще. Никога повече! Още по малко точно "тук" и точно "сега":)))
Как е възможно "подобно" нещо? Не подскачай, питам се само!
Моля те, ама може ли така?! Още да не си ме представил досега на въпросната си "госпожа" Тотка Събева! Като си помисля, "каква чест" щеше да бъде за мен само. Особена...Е, може би в неуточнено близко "бъдеще време" ще ме удостоиш все пак, евентуално с "честта", а? Ами - да! Заслужава си - струва ми се ("на първи прочит"!) да я познавам и аз.
Защо да не "Я" познавам и "неЯ"...Ха-ха:)))
А сега се налага да ти кажа нещо съвършено "сериозно". Ако слушаш внимателно, няма да ми се налага да го повтарям "пак":))) Особено последният ти текст ми даде съвършено изненадващо мощен - е, "първоначален" все още, на нов тласък да взема едно изключително "смело" и дори изненадващо "мъдро" и за мен самата решение! Даже имам вече и екшън-план, какво точно да направя, за да се "актуализирам", да си подобря "ускорението" на движението, главно по отношение "на скоростта", а и да съм "в крачка" с най-най-новите музикални ритми "за душата", (без да получа аритмия:))), както и с "най-последния писък" в педагогическата мода. Нищо, че сега "не преподавам" на никого. Трябва и "за себе си" все пак да помисля, някак си и въобще...Просто малко да се "поосвежа"!
Ако искаш, може да видиш моя "План за действие" още сега:
http://vbox7.com/play:74db2378&al=1&vid=
Абсолютно "верен отговор"! Боже, колко си досетлив! Браво!
Не, не мога да не ти се възхитя!
Та, днес смятам да се "потопя изцяло" в Н2О и почти като истинска "пиратка" да се опитам да завладея няколко бригантини, обикновени бригове, лодки, параходи, кораби и всякакви други ладии и кобрабчета, както и всякакви други МПС в "океаните и моретата" на най-далечните «Blog.bg"-та.
Страхотна идея, нали така!
Ами то не може всеки ден да проявявам такова безгранично "разбиране" само към такава почти "пословична" вече и "нарицателна" чак "отдаденост" на всички единствено и само на "НЕЯ". Може ли такова дълго и предълго писане само в нейна чест? Единствено и само "в името" на Любовта.
А "кому" е нужно всичко "това"?!
Без отговор съм! И точно затова, възнамерявам да отплавам "тутакси" за известно "неопределено", но предполагам достатъчно "дълго" време. Ще ми се да си поплавам и аз малко в по-"открита вода". Тук не мога да не си "споделя" съвсем "тихичко" и "на ухо" само с теб, Стенли и повече с друг - никога!, следнот:
- Отдавна ме привличат и другите по-съвременни и актуални "океани" и особено вътрешни "моренца" и "морета"!
И "у нас" и "по света".
Е, пожелай ми "попътен вятър" и "успешно плаване"! Не ме мисли и въобще не плачи. Мъжете изобщо не могат да плачат! Не е ли така?! А и едва ли "Сайтът" ще повярва "на сълзи" някога. Но сигурно има и хора, които могат и да повярват. Дори и само на "една", но само, ако е истинска, предполагам.
Съвсем истинска "капчица" истина. Определено..."Особена"!
Чиста "сълза":)))
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1271 |
|
Тити - 2009-11-27 12:06:56 |
|
|
Защо историята на Херодот е история? Това е важният въпрос, който Веселина поставя. И това е радикално в изследването. Историята не е само години и дати, налагани от специалистите, какъвто е и самият Херодот. Историята се образува. Започва с това, че на мястото на божествата и на митологията идва човекът. Това не е Ренесанс, а бавен процес на утвърждаване. В една същинска история не може да има родово проклятие. Гениално. Никакво твърдение - процес! Също както от Теодоте се появи Веселина. А дали Веселина в своя сватбен ден си избира Хамлет, това е друг въпрос!
И за да не съм буквален поздравът ми е за всички, които се осмелиха да се правят на интересни на фона на този интересен текст!
http://www.vbox7.com/play:67e59bad |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1270 |
|
Истинският Сократ - 2009-11-27 11:17:55 |
|
|
Съжалявам, че пак се включвам някак внезапно и след мълчание, което не е съвсем честно спрямо форумната динамика. Но в този текст откривам много и много добри попадения, поне за мен и поне в опита ми Херодот да ми стане по-любим. Имам и някои чудения/питания обаче, надявам се поне отчасти основателни, не само спекулативни, някои от тях прокраднати и в предни коментари. Ето част от тях: притеснява ме категоричността на отделни твърдения, въпреки че приемма логиката на самия текст да подреди и градира историите според различната степен на божествена/човешка активност и резултатност. Има ли обаче в онзи контекст "чисто човешки" решения? Дали човешката активност просто не подпомага в различна степен изпълнението на божественото предначертание?
И след като всички предсказания са по дефиниция двусмислени, може ли тяхното разбиране да се разграничи твърдо на правилно и неправилно само по себе си, не се ли оказва то такова в оплетеността на разказа? Интересно би било да потърсим и още примери за правилно разбиране на предсказания, макар че те, след като не представят двусмислеността на оракулските отговори, могат да се окажат неизползваеми от самия разказ.
Смятам за много ценно делението на два типа разкази и тяхното каталогизиране, като каталогът сигурно може да бъде допълван почти безкрайно. Но дали след като двата вида разкази съществуват в един голям текст, то и двете възможности за разбиране не следва да се използват едновременно? Тоест, имам малко притеснения относно възможността текстът да се чете ту като история, ту като литература - не е ли той литература по историческо съдържание или някакъв друг такъв миксиран жанр? (Иначе изпадаме в опасността да можем да четем някои текстове ту като поезия, ту като проза, но може би това не е толкова опасно.) Дали, нататък, можем да делим така истински от литературен разказ, и дали само първият е "реалистичен", или и литературният може да бъде такъв в зависимост от съдържанието си? (Това донякъде е проблем, който доста ме е занимавал при Платон и все повече се чудя как да назовавам онзи Сократ, чиито черти могат да бъдат разкривани зад литературния Платонов персонаж - истински, исторически, автентичен, реален?)
И защо точно въжета си имат малкият и високият разказ? На мен ми е малко нестабилен този образ, представям си люлка. Но може би заради котвите?
Хубав ден! |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1269 |
|
НП - 2009-11-27 09:47:20 |
|
|
Определено не мога да проумея защо Maha_radja ме свързва с лоши събития. Едно уточнение само да кажа... аз не разбирм Херодот! Аз разбирам текста на Веселина Василева. Но както тя казва в средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Винаги ще бъде рано :))
Имах една безкрайно злобна учителка по история в училище, феминист по рождение. Казваше се Тотка Събева... Тити, това да не си ти? Благодаря ти за песента, с която ме почете във форума. За съжаление аз харесвам модерна и комерсиална музика. Като това:
http://vbox7.com/play:c21ed8fd
Специален поздрав за Веселина Василева!
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1268 |
|
Станислав Стоянов - 2009-11-27 09:37:14 |
|
|
Ало, форумци,
Нека не преиграваме и нека се зарадваме сега. Понеже отново сме заедно.
Значи, като виждам Станислав да пише, добивам усещането, че нещо лошо става или че вече е станало.
Има ‘но клипче, което въртят сега и много се изкефвам – едно малко момче осъзнава, че животът е богат макар и да знае, че богатствата за които се касае в клипа не са нормално приетите. Та и наш Стани е пак казвам като момчето от клипа. Текстът бил много разбран, разбирането му било важно, “най-важното за един текст”. Но по-после, Стани ни е дал един друг клип. За него усетих, че е като след голямо нещастие, като след война. Хората (младежи) изведнаж оживяват и започват да танцуват, да искат любов, да изпитват любов. Ето това е вече доброто разбиране за Херодот. Стани, ти го даваш яко, братле.
Мога да допусна, че ВВ (!) иска да преподреди текста на Херодот, веднъж вече интерпретиран (разбран) от проф. Б.Богданов. Малко не я разбрах. Може и малко да ми идва сложна. Има някои нецентрирани пасажи.
Например, “Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.”
Спомняте ли си за Das Fictionale Sein? Точно е “двойно интерпретиране”, и ми харесва за “отварянето към други среди”. Точно са дадени и “техниките”, но и “историята като заразена с примерната сюжетност на литературата” малко ме разконцентрирва. Примерите на Херодот не са много – това Омир, Одисей, който изстрадва своя “ностос”. Те не са концентрични събития, а линейни.
Питам се сега и други неща и нещо не ми се връзва. Но явно е яко влюбена – ако не в Херодот, то в интерпретациите. И веднага се сещам за магьосницата Медеа, която нещо си мърмори, навела глава, а дойката й се е почудила какво да прави и очаква най-лошото. Професора Д. много наблягаше на този епизод. Влюбената жена е заредена с много енергия, тя е вселена, съставена от много светове с голям спин и никой освен Еврипид (и Станислав, разбира се, който е спец по електромагнетизъма) не знае накъде ще се завъртят нещата.
И тука има нещо Еврипидовско. Херодот обаче е далече от такава напрегнатост. Сълзи и разкаяние издават само начален етап на осмисляне на по-сложна ситуация, която ВВ долавя.
Това струва ми се иска да каже тя с “Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот.”
Най-много следователно ми хареса финала. Противопоставяне на божествено и човешко е добре, архаично е, като идеала на епоса. А защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Ами питайте проф. Богданов и проф. Д. Те сигурно знаят. Абе, ВВ, и ти ли имаш котва?
Ваш,
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1267 |
|
Maha_radja - 2009-11-26 23:54:21 |
|
|
Опитът на Веселина трудно би могъл да бъде окачествен като интересен, задълбочен, познавателен.
Това е опът за "надхвърлянето" на текстовете и на Херодот, и на проф. Богданов.
Нямам такава ерудиция, с каквато блести Веселина-Тео.
имам, обаче, професионалната деформация на социолога.
Надхвърлянето на текста за мен се стои не във вглъбяването, а е опит за буквалното му прочитане. Ако -щете наивното. То е трудно, нужни са допълнителни ..не знания, патерици, които биха позволили на мен да прочета историята у Хeродот.
Дискусията ги предостави дори вповече.
Надхвърлянето като разбиране е труден опит за да бъде текстът освободен от наложените вече интерпретация, от станалите вече надхвърляния и присвоявания.
Нужна е рефлексия - странна нагласа текстът да бъде представен пластичен образ на случилата се някога ситуация(Олга Фрайденберг). Нещо повече тази случила се ситуация съвсем не е "далеч"-тя плътно се доближава до много т.н. съвременни истории-образи.
Странно близко!
Аффект и липса на моралната внимателност,липсата на простия навик да се брои поне до три преди да си престъпил границата. Всичко така близко и днес.
Текстът на Херодот в своята телесна плътскост и плоскостност типологически може да бъде представен и като журналистическо реалити шоу или като плод на едно журналистическо лразследване на битовото убийство с множество детайли о обрати. Дори примерът ми е под ръка - сестрите Белнейски. Тяхната съдба се представя не само покъртително, но и извисено, еквивалентно на античния трагизм на грешката ...в любовта. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1266 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-11-26 23:06:50 |
|
|
О, точно това искам да знам и аз, Лельо!
Да разбера, чия е кофата с калта, която трябва да нося? И защо точно аз съм натоварена точно с това. Настоявам този, на когото е, веднага да си я прибере. При това, много внимателно, за да не изцапа и други, както изцапа мен. А сега смятам да включа пералнята и да изпера всичко останало на не по-ниска температура от 100 градуса. Тогава няма как да не излязат на яве и все още скритите кални петна. Е, да се надяваме, че и те ще се изперат.
Някога. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1265 |
|
Тити - 2009-11-26 22:35:20 |
|
|
Благодаря за прекрасния текст, Веси!
Докато чакам увода за деца, ще споделя първи впечатления, които няма да изчерпят всичко забелязано, защото текстът изисква много повече от пет-шестте прочитания, които направих.
Както казва Станислав, „текстът е много разбран”, бих добавила и подаряващ много разбиране – сигурно защото хем отделя, хем смесва една от темите (разбирането) и инструментите (разбирането). Разбрах още основания, заради които харесвам Херодот, разбрах малко по-добре текстовете на професор Богданов за Херодот, разбрах по-добре и текстовете на Теодоте-Крадла за Херодот. Не знам дали съм разбрала по-добре и Веселина (това ще се разбере по-нататък).
Голямо достойнство на текста, което ме впечатли в първия абзац, е разкриването на „техниките, които „Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди”, във връзка с въпроса ми „защо харесвам Херодот”. Веселина е разкрила повече от десет такива техники, свързала ги е и ги е представила в процес на действие (отваряне на среди една към друга). Тя е разбрала и е споделила с нас разбирането си как са се получили тези техники, как са работили и работят до съвременността.
Имам един въпрос по този пасаж:
Дали е възможно действителните случки и устни разкази, които е използвал Херодот, да не са имали никаква стойност на инструменти за работа с действителност извън текста му?
Днес нямам сили за повече, ще продължа утре. Текстът изисква много, много усилие и внимание, за да не бъде разкъсан от неразбиране.
Тити, аргументите са си в текста, но първо трябва да четем внимателно; второ - да си отваряме очите, за да ги видим; и трето – да захвърлим далеч кофата с кал, защото тя се плиска във всички посоки и най-много върху този който я носи.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1264 |
|
Лелята на Сократ - 2009-11-26 21:21:15 |
|
|
Станиславе, толкова, толкова се радвам, че се появи отново!
Няма да те питам къде беше. Ти си знаеш, нали така!
Не, не мисля, че Херодот е имал "диплома" по история:))) Едва ли досега някой, живял след него, въобще се е сетил, че би могъл да му я издаде. Е, такъв му е бил късметът! Но, предлагам да не го жалим човека чак толкова. Кой му е крив, че е станал без да иска, а и най-вероятно и сам без да знае "Баща на историята". Представи си само какъв ужас е това, да стане някой "баща" и да не знае, че има дете! Я по-добре да спра до тук. С представянето, де!
Но имам една внезапна свежа идея! Никога не е късно да бъде удостоен с TITULUS DOCTORUM HONORIS CAUSA, разбира се - ex post facto. Добре би било нещо да се направи за него след това, което той е направил за всички ни. Да речем, може и от някое негово особено талантливо и благодарно, исторически "признато", а защо не и "осиновено" дете.
Децата са си деца. Нали и всички ги обичаме.
Защо пък не?!
Ох, знаеш ли, Станиславе, тя моята "диплома" по история за съжаление въобще не ми е била от полза - нито преди, нито сега. Блогодарна съм най-вече на това, че не съм само "с две леви ръце", а имам и някакви, да ги наречем най-общо техническо-практически умения от всякакъв характер.
Иначе, с котето, което скоро ми подариха, за да ми топли краката през зимата, защото само с одеалото все ми е студено, навярно досега съвсем щяхме да си умрем:)))
Поздрав за теб!
И да не изчезнеш пак:)))
http://vbox7.com/play:2272f75a&al=1&vid=
Е, много ми се струват цели "10 години", все пак:))) |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1263 |
|
Тити - 2009-11-26 16:31:56 |
|
|
|