Между мълчаливите сълзи на Крез и мълчаливата любов на Ксеркс |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/18_1.jpg) |
ВЕСЕЛИНА ВАСИЛЕВА
“Тълкувайки текста, ние изтриваме тъмните петна на мълчанието, на премълчаното от Херодот или по-скоро на онова, което той не може и не иска да каже. Разбирайки този текст, произвеждаме друг. Друг текст е и моят анализ, въпреки усилието да напомням за особения почерк на Херодот. ”
Богдан Богданов “Историята”(1) на Херодот лесно би могла да се нарече разказ за ставането на общност(2), който разказ бързо се превръща и в среда за осъществяването на субекта на читателя-интерпретатор, а и на неговата общност от “тук и сега”. Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.
Възможните интерпретации, които достигналият до нас по-цялостен свят на “Историята” отваря, не остават чужди на многоизмерността в текста, на промяната, която субектът, попаднал в нейната среда, претърпява, преминавайки през хоризонтала на тематичното богатство и през вертикала на времето, в което се сблъсква свободата на изначалното древно безструктурно и на съвременното желание за структура, която да ни задържи по-сигурно за “понятието” за действителност. Интерпретацията на текста - като възможност за създаване на действителност, прави това чрез пораждането на особената среда(3), в която авторът, текстът и читателят участват в общо случване, което раздвижва фигурите и придава на разбирането контекстуални конотации, превръщайки го в “реално семантичен обект” и в нещо, което може да бъде наречено – разбиране-правене, заради това, че контекстуалните конотации идват не само от контекста на текста и автора, но и в контекста на този, който интерпретира. Разбирането-правене изисква, търси, но и прави действителност - протичането, в което субектите и обектите се обменят, обменяйки и своите среди, създава нова по-голяма среда, която носи белезите на действителност. Оттук и двата възможни варианта – разбирането на действителността може да става или чрез тълкуване, или чрез вграждане на свой свят в света. Действителността, която се получава, когато се подреди парадигмата, съставена от това, което дадена общност прави в собственото си превръщане в общност, устните разкази за тази общност, записаните разкази за тази общност, тълкуването на тези разкази от самите себе си и от техния автор, запазването и промяната на тези разкази през времената, надграждането, което се извършва чрез всички последващи интерпретации, но и най-вече в момента на сегашното им съществуване - очертават особените граници на фактичността, която тази действителност притежава. Според Гадамер тази фактичност не е чистата фактичност на факта, който установява историкът, а фактичността, която всеки от нас, който прави или се запознава с подобна констатация, познава като своя собствена фактичност, а и всички ние заедно познаваме като наша собствена фактичност(4). Оттук и моделът на интерпретацията, която предстои, се опира на реалии и понятия, които професор Богданов извежда в трите части на “Любов, семейство и власт”, интерпретирайки любовните разкази на Херодот, защото като инструменти за разбиране на текста те онагледяват обмяната и движението между различните разбирания – много видимо проявено в точките, в които металитературните инструменти-реалии съвпадат с теми-реалии от сюжета, но и с това, че едни и същи инструменти за разчитането на текста-среда-действителност могат да разшифрират и различни значения, наслоени едно върху друго, взаимно обменящи се, но и прикриващи се в текста взаимно. Ползата от подобен вид интерпретация се крие в нейната многоаспектност – четем и разкодираме текст, но и използваме инструменти, които приличат на този текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”. Това е и причината тези инструменти за четене да съдържат и част от действителността, която е създала текста, подложен на интерпретация. Това “създала” обаче има двойно значение, защото веднъж тя е действителност (действителност на Херодот), от която се прави текстът и следователно – текстът е неин обект, а втори път – тя е действителност (нашето “тук и сега”), която се прави от текста и следователно – текстът спрямо нея е субект, но и обратното: нашата действителност може да бъде и субект спрямо текста, както и текстът на Херодот да бъде субект спрямо действителността, която го прави. В това сложно положение, в което попада интерпретацията, има и още едно нещо – отделните действителности – на миналото и на нашето “тук и сега”, чрез действителността на текста се превръщат в една обща действителност. Другата причина, поради която разчитането на Херодотовия разказ се опира на “Любов, семейство и власт”, е това, че фактите в любовните истории най-бързо се превръщат в знаци, и то не в каквито и да е знаци, а в интерпретанти. И може би затова Херодот избира любовните разкази, за да развие темите-мрежи, които да изградят действителността на неговото време и които да отварят текста и за нас. И докато Херодот на едно ниво чертае сюжет, в който неравномерно прелива разказа в по-фабулните състояния на повествованието, а на друго ниво изгражда схемата на собственото си разбиране, което прелива и в нашето съвременно разбиране, така че инструментите за работа с текста, изведени в “Любов, семейство и власт”, да съвпаднат с похватите, които използва и самият Херодот в сюжета на книгата си, то това, което със сигурност прави цялото на “Историята”, а и цялото, в което влизаме с всеки един текст, е придвижването на големия парадигматичен разказ от божественото/нереалното към човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането. *** В първата част на “Любов, семейство и власт” професор Богданов изгражда реалиите на разбирането като металитературен инструмент. Разбирането обаче е и основният въпрос, който се поставя в историята за Кандавъл и Гигес, а и в самия Лидийски логос, който отваря моделите, по които да се разбира цялата “История”. Две са големите основни линии, които текстът и неговата интерпретация поставят: 1. поместването на проблема в по-дълга история е гарантът за справянето с него, защото и на нивото на художествения текст, в който героите трябва да преминат през поредица от премеждия, и на нивото на интерпретацията справянето е разбиране. 2. съвпадането на разбирането в текста и в метатекста отваря “Историята” - интерпретациите, които героите трябва да извършат и от които зависи тяхната действителност, отварят към интерпретациите, които читателят трябва да извърши, опирайки се на вътрешния за “Историята” метатекст. В частност този, който води основната нишка, по която читателят се движи, е Крез – защото той е първият интерпретатор, преминаващ от неразбиране към разбиране, и следователно и - героят-водач, който да свърже основните теми, поставени от Херодот в “Историята”. Това, че Крез остава жив, осигурява на текста едно по-дълго време за разбиране – време, в което Крез сам ще започне да разбира, и време, в което, следвайки Крез, читателят започва да разбира. Разказът за Крез е построен по типичната за “Историята” структура – постоянно преливане между разказите, построени по модела на действителността, и разказите, по които се изгражда действителността. Първият вид разкази включва историческото повествование и по-фабулните истории. Вторият вид разкази включва всички прорицания, поличби, знаци, притчи, речи, диалози, които - божествени или човешки, изискват да бъдат тълкувани. Към втория вид разкази се включват и ситуациите, в които читателят трябва да избира измежду два или три разказа, получени от различен източник, включват се и пролуките, които сам Херодот оставя без разказ – отказвайки да говори или спирайки разказа с “През онази година повече нищо не се случи.”, на същия принцип се включват и пространствата, в които прорицалищата по една или друга причина отказват да предсказват, включват се коментарите на Херодот, в които той изказва личното си мнение, а също така и на няколко пъти появилите се в “Историята” опити за свързване на частите на действителността чрез епоса. Вторият вид разкази, този, по който се прави действителността, е и инструментът, по който “Историята” на Херодот се отваря към интерпретацията на читателя и чрез нея - към една по-голяма действителност. Тези два вида разкази създават две възможности за разбиране – разбиране по обичайния реалистичен начин, или обобщено казано – разбирането на историята, и разбиране като преплитане от смисли и възможности – каквото е разбирането на литературата. Така многозначен и многоразказен е и самият образ на Крез, а линиите, които той поставя още в Първа книга на “Историята”, се оказват и основните смислопораждащи и структуриращи текста модели. Най-важният между тях е този, който на основата неразбиране-разбиране поставя въпроса за прехода от един свят, свързан с божественото, към един друг по-човешки свят, в който вертикалът се издига посредством чисто човешка активност. Този модел, по който протича организирането на безбройните разкази в Херодотовата книга, се придвижва успоредно с темата за благополучието, която също тръгва от Крез. Големият династически разказ за Крез се преобразява в малък разказ за герой, който не е цар, и същевременно отново - в голям разказ, защото Крез взема мястото на “извънчовешкия ресурс” – застава някак отгоре и започва да разбира и осмисля света. И както казва професор Богданов по отношение на преобразуванията в историята за Кандавъл и Гигес, в която героите на малкия разказ влюбен-приятел-любима се превръщат в герои на големия разказ – цар-копиеносец-царица: “От тук и последствията!” (“Участниците в планирания от Кандавъл малък разказ влизат в другите си роли, които той не взема предвид, и малкият разказ прераства в голям.”) Историята на Крез е преди всичко божествена, макар че и тя, както историята за Кандавъл и Гигес, може да бъде четена и като редова човешка история. Основният проблем при Крез идва от поредица от грешни интерпретации, които той извършва и които пряко разрушават правенето на неговата действителност. Първото грешно тълкувание Крез прави върху разказите на Солон за благополучието (І, 29-33), поставяйки въпроса “Кой е най-щастливият човек на земята?”. Грешното разбиране се надгражда от тълкуването на съновидение, което сполетява Крез, непосредствено след като Солон си тръгва – съновидение за смъртта на неговия син Атюс (І, 34). Крез е подведен и от грешната интерпретация, която Атюс прави върху съня му. Атюс умира от копието на Адраст – който лично бил получил очистение за убийство от Крез. Крез обаче смята, че истинският виновник за смъртта на сина му е “някой бог” (І, 45). Следващите грешни разбирания идват, когато Крез се заема да изпитва прорицалищата, да сравнява успоредно техните предсказания-разкази. В това изпитание Крез получава и предсказанието от Пития в Делфи за проговарянето на немия син, а по-късно и предсказание, което съвпада с предсказанието на оракула в Амфиараос за това, че ако започне война срещу персите, ще погуби голяма държава. Прорицалищата дават двусмислени отговори и само правилното тълкуване може да изведе към истинското бъдеще. Крез обаче не разбира правилно предсказанието и става съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.” (І, 86) Херодот разказва, че Крез бил богобоязлив (І, 86), затова Кир го качва на кладата, за да види дали някой бог ще го спаси. На кладата Крез се сеща за думите на Солон “няма човек приживе щастлив” и че в тези думи “има нещо божествено”. При всички сполетели го неприятности Крез търси вината в божественото решение – в смъртта на Атюс, във войната срещу Кир и дори в думите на Солон, затова и Херодот, използвайки неговия избор, развива разказа чрез модела на “родовото проклятие”, като вкарва в сюжета и Аполон. В тази част от разказа за първи път много сериозно се сблъскват литературната и истинската история, както и новото и старото време, разказът и митът. Според разказа кладата, която вече била запалена, не могла да бъде изгасена – причината на сюжета е вкарването на божествената нишка - Крез призовава “със сълзи на очи” Аполон, който гаси кладата с дъжд. Крез е толкова сигурен в божествената нишка, че вече спасен, изпраща хора в Делфи, за да поставят окови на прага на светилището и да попитат бога не се ли срамува за това, че го е подвел с предсказанията си. Като отговор от Пития Крез научава причината за неблагополучието си. Този разказ обаче, още във Втората книга на Херодотовата “История”, се поставя под въпрос. Във Втора книга на “Историята” се случват две важни смислопораждащи събития, които подкопават фигурата на “родовото проклятие”. Първото обхваща гл. 120 и тръгва от разказа за Елена, като представя различните версии за историята и включва коментар за избора на Омир, даден от самия Херодот. Макар и в някои истории да остава верен на божествената нишка, Херодот казва следното: “…дори и самият Приам да беше живял с Елена, той щеше да я върне на ахейците, щом е щял по този начин да се освободи от надвисналите нещастия. Нито пък царската власт е трябвало да е преминала в ръцете на Александър, така че той да ръководи работите, понеже Приам бил стар. Не. След смъртта на Приам Хектор щял да я получи като по-стар, но и поради това, че като мъж бил нещо повече от Александър; не подобавало на Хектор да повери властта на престъпния си брат, та заради него големи нещастия да връхлетят - и лично Хектор, и всички останали троянци. Добре, но те не можели да върнат Елена, нито пък елините им вярвали, че казват истината, понеже божеството — аз изказвам свое мнение — се погрижило те, погинали от пълна разруха, чрез примера си ясно да покажат на хората, че за големи несправедливости боговете отреждат и големи наказания. Изложих това, което аз мисля.”(ІІ, 120). Божествената нишка се иронизира и втори път - чрез разказа за Мюкеринос: “След нещастието с дъщерята на този цар повторно се случило следното: от град Буто му дошло прорицание, че щял да живее само шест години, а на седмата да умре. Царят се разгневил и пратил в прорицалището да порицаят с хула бога, задето баща му и чичо му, като затворили светилищата и не тачели боговете, като навреждали на хората, живели доста дълго, а самият той, бидейки благочестив, трябвало да умре тъй бързо. От прорицалището за него дошло второ прорицание, гласящо, че тъкмо поради тези неща той самият си съкращавал живота, защото не изпълнил това, което следвало да направи: Египет трябвало да тъне в нещастие сто и петдесет години и двамата царе преди него разбрали това, а той — не. Като чул тия думи, Мюкеринос, тъй като това му било вече отсъдено, поръчал да му направят много светилници, та щом настане нощ, да ги пали и да почне да пие и да се забавлява безспир ден и нощ, да броди из лъки и дъбрави и да ходи там, където научавал, че се устройват най-приятни забавления. Такива работи измислял, понеже искал да покаже, че прорицанието е лъжливо, щом, превръщайки нощите в дни, щял да живее дванайсет вместо шест години.” (ІІ, 133) Херодот извежда и множество по-малки съпротиви срещу божественото - казва, че египтяните и египетските жреци разказвали как за 11 340 години не е имало нито един човекоподобен бог, а също така фикционализира и превръща боговете в чиста литературна измислица, като отдава техния произход на Хезиод и Омир – “А те са създали за елините произхода на боговете; те са дали прозвища на боговете, разпределили им са почестите, които следвало да им се отдават, и изкуствата, които трябвало да владеят; означили са лицата им.” (ІІ, 53). При Крез грешното тълкуване го лишава от големия разказ, което символично чрез загубването на царската титла отнема и правенето на действителност, но грешното тълкуване при Крез прави и друго – то отнема възможността му за чисто човешка трансцендентност. Трябва да се появи Аполон, за да бъде спасен Крез. Същевременно обаче Крез остава жив, именно за да започне да разбира и чрез неговото разбиране да се изгради по-голямата действителност на “Историята”, и съвпадайки неговото разбиране с разбирането на читателя, да се превърне в примерен смисъл, приложим за всички времена. По-дълготрайното битие на Крез е като по-дългия разказ, в който достигането до разбиране е по-възможно. Реалният образ на Крез, който се обозначава и с образите на царете, действали преди него, преминава във фикционалния образ на мъдреца, който разбира и чрез който ще разбират и другите след него – чрез който ще се достигне до т.нар. примерен смисъл, или казано по друг начин - от исторически образът на Крез се превръща в литературен. И още – с превръщането от цар в мъдрец, в Крез божественото разбиране се измества от човешкото. Така, от друга страна, Крез става и първият започнал да разбира човек, който от Трета книга нататък ще води голямата тема за благополучието в човешкия живот, като резултат от човешка, а не от божествена активност. Обвързването на Крез с темата за благополучието, а оттам и обвързването на “Историята” и на нейните читатели, най-добре се вижда в Трета книга, гл. 14, в разказа за Псаменит, който на въпроса на Камбис - защо, когато вижда опозорената си дъщеря и сина си, крачещ към смъртта, нито извиква, нито заридава, а при вида на просяка, дето не му е никакъв, го почита, Псаменит отговаря: „Сине на Кир, нещастията в моя дом са толкова големи, че няма смисъл да ги оплаквам, а за страданието на моя приятел си струва да проливам сълзи — той падна от върха на благополучието и стигна до просия на прага на старостта.” Точно в тази история Крез се просълзява – “и както разправят самите египтяни, Крез се просълзил — защото се случил и той там, в свитата на Камбис — просълзили се и персите, които присъствали, на самия Камбис му станало някак жално и веднага наредил да спасят сина на Псаменит от гибелта, а самия Псаменит да вдигнат от предградието и да го доведат при него.” *** Вторият текст на професор Богдан Богданов в “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за преплитането на малкия и високия разказ, които по отношение на сюжета на Херодотовата “История” са израз и на това, че пред човека винаги стои алтернативата на божествената нишка и човешката активност. Основната граница, която отделя малкия от високия разказ, е трансценденцията - високият разказ ползва извънчовешки ресурс, малкият разказ разчита на човешката активност. Историята на Херодот обаче е постоянно преплитане и преминаване между малки и високи разкази. Голямата цялостна действителност се постига чрез постоянно преплитане на божественото и човешкото. Това може да се наблюдава дори на ниво герой. Тези божествено-човешки образи имат за цел да наклонят везните към избор, но също така и да покажат избора на Херодот, да създадат една по-реалистична действителност – чрез провал за високия разказ и налагане на малкия “силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна”. В средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Затова обаче за “Историята” не са чужди образи като този на жената на Агет, която с помощта на Елена от светилището в Терапне от грозна станала много красива. Такъв е и образът на Демарет, който има две успоредни начала – възможно е да е син на царя Аристон, но да е роден седмаче, или възможно е и да е син на героя Астрабак от близкото до дома светилище, което да е причината за по-ранното му божествено раждане. Херодот създава възможност за избор. Професор Богданов привежда множество примери за подобни божествени зачевания - в митологията, при Омир, при Пиндар. При Херодот божественото зачеване обаче се съпровожда и от една по-реалистична линия на сюжета, която вероятно е наложена от самото време на Херодот, така както във “Вакханки” основният спор около Дионис се поражда от неговия човешки или божествен произход, затова и образът на Еврипидовия Дионис е разкъсан между образа на човек-чужденец, който може да бъде окован, и образа на бог, който при това носи черти и от други богове – прилича на Аполон. Разказът съчетава реалистичното и митичното, историята и литературата, основната теоретична линия работи по отношение на хоризонталното и вертикалното движение в “Историята” - въжетата на малкия и високия разказ се кръстосват, преплитат, превързват едно с друго, така че човекът и богът да получат точни места в цялостната действителност, но и така, че реалното и надреалното да се свържат и на нивото на самия човек. Най-добре изграденият божествено-човешки образ в “Историята” е този на Софанес, за когото се разправяло, че имал завързана за ризницата си котва, с която се сражавал, а друг разказ разказвал, че котвата била изобразена само на щита му. Чрез символа на котвата Софанес се превръща в символ и структура за цялата “История”, събирайки в едно мита, епоса и историята. Тези двойни образи имат и статут на текстови референти, които със сигурност изискват тълкуване – такова, каквото в “Историята” изискват прорицанията, но и човешките решения. Теоретичната постановка за малкия и високия разказ, която се обозначава от възможността за божествена или човешка извисеност, се свързва и с темата за благополучието, метафорично изразена от Херодот чрез това, което той казва за градовете: “ще продължа разказа си, описвайки както големите, така и малките градове. Защото градовете, които някога са били големи, сега са повечето малки, а онези, които бяха могъщи по мое време, са били преди незначителни. Та аз ще разкажа еднакво и за едните, и за другите, понеже съм убеден, че човешкото благополучие никога не остава на едно място.” (І, 5) *** Третата част на “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за истинността на разказа, на сюжетно ниво - историята на Ксеркс, върху която се градят теоретичните постановки, поставя въпроса за човешката активност. В тази история липсват прорицателски текстове, тя не се коментира от Херодот и активността е изцяло човешка. Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там... При Ксеркс няма промяна, няма промяна на сюжетно ниво и няма преминаване малък-голям разказ. Тази история се държала като текст в скоба. Евентуалната интерпретация би заподозряла – неразбиране в сюжета. Но липсата на божествена намеса насочва и към друг анализ – няма промяна при Ксеркс, дали защото няма бог, който да го накаже, а освен това, в тази история Ксеркс е единственият, който разбира... Ако в Първата книга Кандавъл показва жена си гола, тук Ксеркс облича Артаюнте… Когато Артаюнте поисква дрехата, не иска ли тя самоличността на Ксеркс? Може би, ако облечем дрехите на Ксеркс, седнем на неговия трон и заспим в неговото легло, така както прави Артабанос в Седма книга... ако преобразим символите и се превъплътим в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Това, което може да се интерпретира в този чисто човешки свят, е знакът на дрехата и трите кратки диалога, всеки от които води до грешно разбиране както вътре в текста, така и за нас. Но, както Крез се просълзява при думите за благополучието, така и Ксеркс изживява нещо мълчаливо, за което прекалено фабулният текст не говори. Мълчанието се разбира едва чрез нарушената логика на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не облечената с царската дреха Артаюнте?” Дали в тази нарушена логика не се крие загадката, която читателят трябва да изтълкува, за да продължи строенето на собствената си действителност? Тази история в скоба, която остава затворена за себе си, дали точно с това не става отворена за нашия прочит, насочена към нас, повече от всички други истории – с надеждата, че непоследователността в сюжета ще отклони погледа от линейността на фабулата, отпращайки ни към друга интерпретация, която да е вярна. Това е една чисто човешка история – дали и защото чисто човешкото може да се изрази с чисто човешкото състояние на любовта? Дали затова преминаването през любовните истории за Кандавъл, Анаксандрид, Аристон, Ксеркс става и пътят, по който се утвърждава правото на човека да има своя собствена история и своя действителност, в които трансценденциите да имат човешки характер – като любовта… Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен? Макар и моментен герой от малък разказ, Ксеркс е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ не носи ли със себе си дори в малките разкази… Не е ли така и с Крез... При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот - думите да не казват нищо. Докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта. В историята на Ксеркс обаче хоризонтът е грешна интерпретация, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той е обичал жената без име. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... Но за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си, за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо? Херодот не коментира. Случващото се в любовния разказ за Ксеркс е с човешки ресурс, не се използва възможността нарушаването на обичая на рождения ден да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития. Тази малка история-истински разказ не ползва този ресурс. Нанизват се човешки събития-действия, които пораждат човешки противодействия-прегради, заради които мълчаливият разказ на Ксеркс не успява, но продължава, изисквайки отговор на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не Артаюнте?”. Истинският разказ разчита на аргумента, че това, за което разказва, се е случило действително, а героите му са действителни лица. Литературният разказ има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Повечето истински разкази обаче са заразени с примерна сюжетност. Такъв е и разказът за Ксеркс – разказ без разказ, повествование без повествование, прорицание без прорицание. Но той е и първият разказ, в който действането е напълно човешко. В разказа за Ксеркс напълно човешкото решение не помага за изграждането на цялостна действителност, но то повежда към нови човешки решения – в сюжета. Сюжетно, чисто човешката извисеност продължава и в края на Девета книга, гл. 122 с думите на Кир, който при вече наличния съвет не се спира да даде и своето мнение, да направи своя чисто човешки и собствен избор: персите да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други. По отношение на благополучието, започнало от Крез – в Първа книга като божествено решение, а в Трета книга като човешко разбиране – “Историята” също търпи развитие, което развитие върви в успореден план с утвърждаването на човешката активност. В Осма книга, гл. 61 Темистокъл обобщава въпроса, превръщайки го в правило, валидно за всички времена: “Когато хората вземат разумни решения, всичко е успешно; и обратно — вземат ли неразумни решения, обикновено нищо не става и божеството дори не идва на помощ на човешките планове”. *** Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот. Обхващайки началото, средата и края на книгата, те символично представят преминаването по схемата – божествено решение – божествено и човешко решение – човешко решение. За основа на тази схема служат разказът и разбирането. Възловите моменти в тази схема са мълчаливите сълзи на Крез, който разбира думите на Псаменит за благополучието и който в същия момент кара читателя да разбере – защо очите на Крез се насълзяват; и мълчаливата любов на Ксеркс, която остава неразбрана в сюжета, но която също както и разказът на Крез – отваря “Историята” към нас и пита - защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Два въпроса, които градят човешката действителност, опирайки се на любовта и благополучието. И на мълчанието – най-големият текст, който изисква интерпретация “навсякъде и винаги”. ---- (1) Всички цитати от “Историята” на Херодот са по превода на професор Петър Димитров, издаден на български език през 1986-1991 г. (2) Визирам идеята за действителност, представена от професор Богданов в книгата “Отделно и заедно”: “Статично и динамично, или за разбирането на човешката ситуация”, стр. 57-60. (3) Това е само една от страните на формулата за присвояващото преобразуване, която професор Богданов дава във втората част на “Любов, семейство и власт”. (4) Цитат от словото на Х.Г.Гадамер “Теория на историята и езика”, публикувано в книгата на Р.Козелек “Пластовете на времето”, стр. 151-161.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Изясниха ми се не малко неща, които досега не бях разбрал. Искам да уча нещо подобно. Текстът е много разбран, а разбирането е много важно, даже най-важното за един текст. Например разбирането за любовта тогава, когато Херодот е писал Историята и разбирането за любовта сега в основната си линия е едно и също. Тогава Крез е убивал, защото не могъл да бъде обичан. Сега също се убиваме, но по друг начин – с мълчание... или с думи. Добре че не съм живял по времето на Херодот – какъвто съм красив да са ме убили безброй пъти. хаха :)))
Тити, сестра ми е доктор по психология, чете коментарите ти и много се забавлява :) И искам да попитам нещо: Херодот имал ли е диплома по история?
А сега обратно в 2009 – представям ви най-новото от френския диджей David Guetta и британската R’N’B звезда Estelle – One Love. Обърнете внимание на видеоклипа - David Guetta и Estelle се возят в кола, движат из града и разпръскват любов към нищо неподозиращите хора, които след това от своя страна ги предават на любовта...
http://vbox7.com/play:d1f0fcab
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1262 |
|
Станислав Стоянов - 2009-11-26 15:41:38 |
|
|
Любопитен, много любопитен текст, Веселина!
Субективен израз, като всяко разбиране, в своята противопоставеност, и той конотира освободеност от привързаността към определен тип концептуално разбиране, плод на будността на изопачения "ум на илюзиите", или на обективизиращата мисъл, в опит да ни направи възприемчиви към елегантното светоусещане на иначе немислимата реалност отвъд всички форми и концепции, и пак във всички неща. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1261 |
|
Елика Рафи - 2009-11-26 14:34:15 |
|
|
Да се разберат истинските мотиви на поведение на някого съвсем не мисля, че представлява особен проблем за когото и да е било. Достатъчно е наличието само на средна степен на интелигентност и известна доза способност да си наблюдателен. А и да можеш да правиш някакви изводи, все пак. Но да се оправдават на практика насилието, жестокостта, убийствата с теорията за преглътнатите, "мълчаливите сълзи" и "мълчаливата любов" на някого към някого, според мен, ето това е вече проблем.
Сериозен пролем:(((
Е, крайно време е вече наистина да си замълча, защото казах всичко, което сметнах, че ще е необходимо и полезно на Веси. За какво са приятелите, ако не си помагат?
Не е ли така. А и какво друго бих могла да направя?!
Чувствам се най-близка във форума "с образа" на Тео:))) |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1260 |
|
Тити - 2009-11-26 14:17:16 |
|
|
Така е Erato
Чувала съм, че БУДА разказвал и следната притча:
"Един пътник, търтил в бяг пред преследващ го тигър, тичал, докато стигнал до ръба на една скала. Там се вкопчил в дебела лоза и увиснал над пропастта.
Над него тигърът изръмжал. Отдолу отекнал свиреп рев и, о, ужас — друг тигър гледал нагоре към него. Човекът висял на лозата, по средата между двата тигъра.
Две мишки, бяла и черна, започнали да прегризват лозата. Явно бързо напредвали. Тогава пред себе си на скалата човекът съзрял чепка с едро, сочно грозде. Захванат само с една ръка, той протегнал другата и откъснал едно зърно.
Колко сладко грозде!"
И аз възнамерявам точно така да направя.
Поне за известно време съвсем да си замълча...
Разбирайки:)))
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1259 |
|
Тити - 2009-11-26 13:25:46 |
|
|
За доста неща искам да се включа с коментар и да напиша, трудно ми е да започна – наистина изборът е труден при толкова много възможности, които предоставя този много -значен, -разказен, -аспектен, -измерен текст.
Но си избрах две ключови думи: мълчанието (от заглавието) и разбирането (от текста).
Защото наистина е много трудно да слушаме, чуваме, разбираме думите, които достигат до нас, но пък още по-голямо изкуство е да разбираме мълчанието. Съгласна съм с тези, които определят два вида мълчание - едното се крие от думите, а другото зад думите. И от нас самите зависи дали ще разберем правилно...дори и мълчанието.
Хареса ми една мисъл "Когато има разбиране, е възможно такова дълбоко мълчание”.
Вместо поздрав-линк ето и целия текст:
“Минавал веднъж Буда през едно село. Събрали се няколко човека - негови противници, и започнали разгорещено и злобно да обиждат Буда. Той слушал мълчаливо и много спокойно. Заради това спокойствие онези се почувствали някак неудобно. Появило се неловко усещане: те обиждат човека, а той слуша думите им, все едно са музика. Тук нещо не е наред. Един от тях се обърнал към Буда: "Какво става? Ти какво, не разбираш ли какво говорим?". "Именно, когато има разбиране, е възможно такова дълбоко мълчание - отговорил Буда. - Ако бяхте дошли при мен преди десет години, бих се нахвърлил отгоре ви. Тогава нямаше разбиране. Сега разбирам. И заради вашата глупост няма да наказвам себе си. Това, дали ще ме оскърбявате, или не, си е Ваш избор, но да приемам Вашите оскърбления или не - това е моята свобода. Вие не можете да ми ги наложите. Аз просто се отказвам от тях; те не струват. Можете да си ги вземете. Аз отказвам да ги приема."
Не знам дали за да си добър психолог е нужна диплома по психология, но пък усетът към текстовете, интерпретацията им се получава...независимо от всички дипломи.
Любов трябва...към думите, към всичко, които текстовете казват и премълчават.
И ще замълча...разбирайки.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1258 |
|
Erato - 2009-11-26 12:57:15 |
|
|
Само с хора, които съм чувствала по една или друга причина близки, съм си позволявала да споделям по-лични неща, но в случая, тъй като става дума за по-специфичен ракурс,от който се експонира темата, за да се обсъжда и коментира, мисля, че ми се налага да кажа и някои по-конкретни неща за себе си, въпреки, че не винаги се чувствам особено комфортно, когато правя публично достояние нещо твърде лично. Аз действително имам диплома от СУ с ясно упомената квалификация: "Историк, учител по история; II специалност - Философия; Специализация: Теория и история на културата". Но понеже почти не съм практикувала професията "историк", а само за много кратко съм преподавала като "учител по история", ще се позова на думите на Леля, позната в академичните среди най-вече като Росица Гичева-Меймари, която, освен, че притежава, присъдено й след (предполагам "ожесточен"!:))) конкурс научното и образователно звание "доктор по история", е и безспорно и много уважаван практикуващ университетски преподавател в НБУ. Привеждам нейни думи в точен цитат:
„...готова съм да приема всякакво друго тълкуване, стига да е с аргументи...»
Росица Гичева-Меймар и Лелята на Сократ - 2009-11-09 21:16»
Та да си дойдем на думата!
И аз съм така - „...готова съм да приема всякакво друго тълкуване, стига да е с аргументи...»
За да имаш аргументи, обаче, са ти нужни струва ми се, и някакви веществени доказателства. Почти както за осъществяването на стандартна криминална експертиза. Леля, всъщност, веднъж спомена и за това. И затова, точно в тази връзка, имам едно съвсем делово предложение към теб, какво би било добре да представиш в подкрепа на тезата си.
Мисля, че съвсем ще ти стигнат само няколко доказателства.
Например следните 3:
Веществено доказателство №1
Може би някоя смачканата на топка носна кърпичка за еднократно ползване с частички от изсушени и предполагаемо най-вероятни «мълчаливи сълзи на Крез». И няколко грама да намериш, мисля, че ще стигат!
Веществено доказателство №2
Наметката на Артаюнте също би могла, ако искаш, задължително да подложиш на дактилоскопичен, ДНК-анализ, както и на хроматографска експертиза и т.н. Не, разбира се, за да търсиш видими петна от кал и кръв. Очевидно е, че тях ги има! А най-вече за евентуално разкриване на вкаменени поради по-продължителната употреба, не от Крез, а от Артаюнте на наметката, пак от ония "мълчаливите неща". Ох, от "мълчаливи сълзи на Крез", каква съм и аз!.
Доказателство №3
Това въобще незнам, как ще си го откриеш и събереш:(((
Съчувствам ти! Искрено ти съчувствам...Направо - ум не ми стига! Как, наистина, ще докажеш, т.н. "мълчалива любов на Ксеркс"??? Много е мъчен, та чак и мъчителен според мен отговорът особено точно на този въпрос!
Вярно е, че някой мълчания могат и да говорят. Спомням си по този повод за "Мълчанието на агнетата", например, с Антъни Хопкинс и Джоди Фостър. И двамата правят блестящи роли в този награден с 5 награди Оскар смразяващ кръвта трилър! Гледала си го, нали?! Ох, какъв хубав филм беше...Сигурно още и ти като мен го помниш!
Но няма да те разсейвам повече. Ти си мисли там сама и си пиши. Очаквам с интерес доказателствата ти.
Пожелавам ти успех, Веси!
Днес мисля, че надхвърлих и най-смелите си очаквания по отношение на собствения си "стил" на писане. А уж, все съм се придържала към правилото "Краткостта е сестра на таланта". Кой ли го беше казал това?! Ще трябва да прегледам как се справяше със страстта си към писането Реймон Кьоно. Дали не беше чрез прочутите си и практикувани от кого ли не "Упражнения по стил"?! Като, че ли - "да"!
Е, аз излизам навън след малко, за да се поразходя.
На всички останали желая също успешен ден!
Много, много приятен...
С поздрави:)))
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1256 |
|
Тити - 2009-11-26 11:27:54 |
|
|
Морис, човешката душа е изключително деликатна, прозрачна, но същевременно и непроницаема материя. Точно това не съм го измислила аз, но се радвам, че не съм сама точно в подкрепата на това традиционно схащане. Всички разумни хора, доколкото ми е известно, считат също така! Убедена съм до дъното на собствената си душа, че не бива и не може всеки да се рови в душата на даден друг човек току-тъй, както и каквото си иска безнаказано с нея да си прави. Категорично и най-отговорно заявявам, че съм абсолютно против подобни псевдоексперименти на всякакви подобни псевдопрофесионалисти! И използвам изключително удобния случай точно сега много ясно да кажа собственото си мнение именно по този въпрос. Бих помолила да го считате подчертано с възможно най-голямите като шрифт и най-крещящи като цвят дебели букви! А мнението ми е следното:
Подобни действия са не само несериозни, а е и меко казано неоправдани, ако не почиват на абсолютно никаква сериозна и задълбочена наистина професионална теоретическа и практическа подготовка. Всеки любител-«тълкувател» на човешката душа би трябвало да бъде приеман само за това, което представлява в действителност – просто най-обикновен дилетант, като в никакъв случай не бива да му се обръща абсолютно никакво внимание на «дрънканиците», колкото и да са образно-приказни и красиви. Това е единственото и най-резонно отношение за всеки «душеприказчик», в случай, че не притежава съответната валидна диплома за ОКС магистър "психолог, психотерапевт, психиатър или психоаналитик», потвърждаваща съответните права за практикуване на този «занаят» в съответсвие със заявените претенции. Нищо не може и не бива да оправдава произвалните действия на всякакви самозванци. Нещо повече, аз съм за това да са подсъдни и да се налага най-тежко наказание за подобни деяния, както при извършването на предумишлени престъпления! И въобще не се шегувам в случая. Нима е възможно ходенето по нечия душа с кални грайфери или бъркането в нея с мръсни ръце да бъде някаква шега?! Необходимо ли е да говорим изобщо за това, колко огромен потенциалният риск съществува от допълнителни сериозни травми, непредвидими поражения, неочаквани усложнения?! Не само всеки професионалист, но и всеки здравомислещ човек би потвърдил, че те са напълно в състояние да дестабилизират съвсем и окончателно човешката психика, причинявайки й още по-непоносимо натоварване, непреодолим стрес, а дори и да тласнат пациента към най-нежелания и за него, и за неговите най-близки хора, които искрено го обичат изход. Уви, към «леталния» изход. Така, че внимателно трябва да се подхожда с човешката душа!
NB! О, как можах да забравя, защо влязох във форума днес!
Всъщност имам само един повече от невинен въпрос:
Веси, ти имаш ли диплома и за психолог? Най-вероятно - не, направо – със сигурност си имаш, нали? Защото Сократ си мислеше за теб, като за «психоложка». Е, само във форума, разбира се, където си Тео. А аз, понеже по природа съм си доверчива, никога не би ми минало през ум да подложа на съмнение думите му:)))
Аз всъщност съм преподавала 10 години психология, непосредствено след като завърших СУ. Беше част от учебната програма, по която ми се налагаше да работя, но в дипломата си за съжаление нямам квалификация "психолог". Изключително много ценя изобщо психологията, а в частност - "приложната" психология. Смятам, че доброто й познаване не е просто въпрос на криворазбран престиж, нито е за демонстриране на някаква екзотична атракция, а е крайно необходимо, защото може да е от полза в труден момент за всеки отделен човек. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1255 |
|
Тити - 2009-11-26 10:02:57 |
|
|
Веси,
Творението ти ми се привижда като кондензирана интелектуална материя, събрана в бутилчица под налягане. Страх ме е да доближа пръстите си повече от сантиметър, за да не гръмне.
Би ли имала желание да разкажеш увода си като за деца?
Да направиш нещо като контролирано отваряне на бутилчицата ...
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1254 |
|
Лелята на Сократ - 2009-11-26 00:29:54 |
|
|
Текстът не само убедително представя динамиката на разбирането на Херодотовия текст, но и показва откъде тази динамика се поражда. Какво прави разбирането на текста необходимо? Защо разкази като тези на Херодот трябва да бъдат разбирани изобщо?
Тезата на Веселина е радикална. Разбирането на текста става възможно и необходимо, благодарение на един негативен момент: изначалната лишеност на самия текст от разбиране. Както ние се влюбваме, защото любовта ни липсва, така и разбираме, защото самото разбираме го няма в текста.
Веселина ясно е откроила алегорията на липсата на разбиране у Херодот: грешното тълкуване на Крез. Както Крез, който е лишен от разбиране, за да започне да разбира, така текстът трябва да бъде орязан откъм интерпретация, за да бъде интерпретиран, за да се появи разбирането-правене.
Ако текстът е изявил своето разбиране, тогава то изобщо не е нужно; тогава имаме не разбиране, а информиране. Информиращите текстове, колкото и да са разнообразни, съдържат една и съща информация: тази за собственото си разбиране. Прогнозата за времето не се разбира, тя се приема пасивно, защото нейното разбиране е демонстрирано в самата нея. Тя е идентична с разбирането си. Не е така със сънищата, които приканват към тълкуване. |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1253 |
|
Морис Фадел - 2009-11-25 22:56:37 |
|
|
Е, не се притеснявай толкова...
Предварително е, Тео:)))
Ако, поради някаква си там "причина" с незнам колко си общо "неизвестни" не си съвсем в състояние да си докажеш и защитиш тезата, нали все пак направи и друго важно "нещо". Все пак поне си я изказа! И това е "нещо"! Иначе казано, много хубаво пишеш. Може да пишеш след това и исторически, и криминални, а и любовни романи. Виж за всички тях знам, че писането им е абсолютно невъзможно без интригуваща, та чак разтърсваща художествена измислица! Не е "шега работа"!
Въобще!
P.S. Как ли се справя една наистина истинска "русалка", обаче!
http://www.youtube.com/watch?v=RvUFUCJXE6Y&NR=1
Много е добра.
Изумителна! |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1250 |
|
Тити - 2009-11-25 21:35:49 |
|
|
|