Между мълчаливите сълзи на Крез и мълчаливата любов на Ксеркс |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/18_1.jpg) |
ВЕСЕЛИНА ВАСИЛЕВА
“Тълкувайки текста, ние изтриваме тъмните петна на мълчанието, на премълчаното от Херодот или по-скоро на онова, което той не може и не иска да каже. Разбирайки този текст, произвеждаме друг. Друг текст е и моят анализ, въпреки усилието да напомням за особения почерк на Херодот. ”
Богдан Богданов “Историята”(1) на Херодот лесно би могла да се нарече разказ за ставането на общност(2), който разказ бързо се превръща и в среда за осъществяването на субекта на читателя-интерпретатор, а и на неговата общност от “тук и сега”. Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.
Възможните интерпретации, които достигналият до нас по-цялостен свят на “Историята” отваря, не остават чужди на многоизмерността в текста, на промяната, която субектът, попаднал в нейната среда, претърпява, преминавайки през хоризонтала на тематичното богатство и през вертикала на времето, в което се сблъсква свободата на изначалното древно безструктурно и на съвременното желание за структура, която да ни задържи по-сигурно за “понятието” за действителност. Интерпретацията на текста - като възможност за създаване на действителност, прави това чрез пораждането на особената среда(3), в която авторът, текстът и читателят участват в общо случване, което раздвижва фигурите и придава на разбирането контекстуални конотации, превръщайки го в “реално семантичен обект” и в нещо, което може да бъде наречено – разбиране-правене, заради това, че контекстуалните конотации идват не само от контекста на текста и автора, но и в контекста на този, който интерпретира. Разбирането-правене изисква, търси, но и прави действителност - протичането, в което субектите и обектите се обменят, обменяйки и своите среди, създава нова по-голяма среда, която носи белезите на действителност. Оттук и двата възможни варианта – разбирането на действителността може да става или чрез тълкуване, или чрез вграждане на свой свят в света. Действителността, която се получава, когато се подреди парадигмата, съставена от това, което дадена общност прави в собственото си превръщане в общност, устните разкази за тази общност, записаните разкази за тази общност, тълкуването на тези разкази от самите себе си и от техния автор, запазването и промяната на тези разкази през времената, надграждането, което се извършва чрез всички последващи интерпретации, но и най-вече в момента на сегашното им съществуване - очертават особените граници на фактичността, която тази действителност притежава. Според Гадамер тази фактичност не е чистата фактичност на факта, който установява историкът, а фактичността, която всеки от нас, който прави или се запознава с подобна констатация, познава като своя собствена фактичност, а и всички ние заедно познаваме като наша собствена фактичност(4). Оттук и моделът на интерпретацията, която предстои, се опира на реалии и понятия, които професор Богданов извежда в трите части на “Любов, семейство и власт”, интерпретирайки любовните разкази на Херодот, защото като инструменти за разбиране на текста те онагледяват обмяната и движението между различните разбирания – много видимо проявено в точките, в които металитературните инструменти-реалии съвпадат с теми-реалии от сюжета, но и с това, че едни и същи инструменти за разчитането на текста-среда-действителност могат да разшифрират и различни значения, наслоени едно върху друго, взаимно обменящи се, но и прикриващи се в текста взаимно. Ползата от подобен вид интерпретация се крие в нейната многоаспектност – четем и разкодираме текст, но и използваме инструменти, които приличат на този текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”. Това е и причината тези инструменти за четене да съдържат и част от действителността, която е създала текста, подложен на интерпретация. Това “създала” обаче има двойно значение, защото веднъж тя е действителност (действителност на Херодот), от която се прави текстът и следователно – текстът е неин обект, а втори път – тя е действителност (нашето “тук и сега”), която се прави от текста и следователно – текстът спрямо нея е субект, но и обратното: нашата действителност може да бъде и субект спрямо текста, както и текстът на Херодот да бъде субект спрямо действителността, която го прави. В това сложно положение, в което попада интерпретацията, има и още едно нещо – отделните действителности – на миналото и на нашето “тук и сега”, чрез действителността на текста се превръщат в една обща действителност. Другата причина, поради която разчитането на Херодотовия разказ се опира на “Любов, семейство и власт”, е това, че фактите в любовните истории най-бързо се превръщат в знаци, и то не в каквито и да е знаци, а в интерпретанти. И може би затова Херодот избира любовните разкази, за да развие темите-мрежи, които да изградят действителността на неговото време и които да отварят текста и за нас. И докато Херодот на едно ниво чертае сюжет, в който неравномерно прелива разказа в по-фабулните състояния на повествованието, а на друго ниво изгражда схемата на собственото си разбиране, което прелива и в нашето съвременно разбиране, така че инструментите за работа с текста, изведени в “Любов, семейство и власт”, да съвпаднат с похватите, които използва и самият Херодот в сюжета на книгата си, то това, което със сигурност прави цялото на “Историята”, а и цялото, в което влизаме с всеки един текст, е придвижването на големия парадигматичен разказ от божественото/нереалното към човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането. *** В първата част на “Любов, семейство и власт” професор Богданов изгражда реалиите на разбирането като металитературен инструмент. Разбирането обаче е и основният въпрос, който се поставя в историята за Кандавъл и Гигес, а и в самия Лидийски логос, който отваря моделите, по които да се разбира цялата “История”. Две са големите основни линии, които текстът и неговата интерпретация поставят: 1. поместването на проблема в по-дълга история е гарантът за справянето с него, защото и на нивото на художествения текст, в който героите трябва да преминат през поредица от премеждия, и на нивото на интерпретацията справянето е разбиране. 2. съвпадането на разбирането в текста и в метатекста отваря “Историята” - интерпретациите, които героите трябва да извършат и от които зависи тяхната действителност, отварят към интерпретациите, които читателят трябва да извърши, опирайки се на вътрешния за “Историята” метатекст. В частност този, който води основната нишка, по която читателят се движи, е Крез – защото той е първият интерпретатор, преминаващ от неразбиране към разбиране, и следователно и - героят-водач, който да свърже основните теми, поставени от Херодот в “Историята”. Това, че Крез остава жив, осигурява на текста едно по-дълго време за разбиране – време, в което Крез сам ще започне да разбира, и време, в което, следвайки Крез, читателят започва да разбира. Разказът за Крез е построен по типичната за “Историята” структура – постоянно преливане между разказите, построени по модела на действителността, и разказите, по които се изгражда действителността. Първият вид разкази включва историческото повествование и по-фабулните истории. Вторият вид разкази включва всички прорицания, поличби, знаци, притчи, речи, диалози, които - божествени или човешки, изискват да бъдат тълкувани. Към втория вид разкази се включват и ситуациите, в които читателят трябва да избира измежду два или три разказа, получени от различен източник, включват се и пролуките, които сам Херодот оставя без разказ – отказвайки да говори или спирайки разказа с “През онази година повече нищо не се случи.”, на същия принцип се включват и пространствата, в които прорицалищата по една или друга причина отказват да предсказват, включват се коментарите на Херодот, в които той изказва личното си мнение, а също така и на няколко пъти появилите се в “Историята” опити за свързване на частите на действителността чрез епоса. Вторият вид разкази, този, по който се прави действителността, е и инструментът, по който “Историята” на Херодот се отваря към интерпретацията на читателя и чрез нея - към една по-голяма действителност. Тези два вида разкази създават две възможности за разбиране – разбиране по обичайния реалистичен начин, или обобщено казано – разбирането на историята, и разбиране като преплитане от смисли и възможности – каквото е разбирането на литературата. Така многозначен и многоразказен е и самият образ на Крез, а линиите, които той поставя още в Първа книга на “Историята”, се оказват и основните смислопораждащи и структуриращи текста модели. Най-важният между тях е този, който на основата неразбиране-разбиране поставя въпроса за прехода от един свят, свързан с божественото, към един друг по-човешки свят, в който вертикалът се издига посредством чисто човешка активност. Този модел, по който протича организирането на безбройните разкази в Херодотовата книга, се придвижва успоредно с темата за благополучието, която също тръгва от Крез. Големият династически разказ за Крез се преобразява в малък разказ за герой, който не е цар, и същевременно отново - в голям разказ, защото Крез взема мястото на “извънчовешкия ресурс” – застава някак отгоре и започва да разбира и осмисля света. И както казва професор Богданов по отношение на преобразуванията в историята за Кандавъл и Гигес, в която героите на малкия разказ влюбен-приятел-любима се превръщат в герои на големия разказ – цар-копиеносец-царица: “От тук и последствията!” (“Участниците в планирания от Кандавъл малък разказ влизат в другите си роли, които той не взема предвид, и малкият разказ прераства в голям.”) Историята на Крез е преди всичко божествена, макар че и тя, както историята за Кандавъл и Гигес, може да бъде четена и като редова човешка история. Основният проблем при Крез идва от поредица от грешни интерпретации, които той извършва и които пряко разрушават правенето на неговата действителност. Първото грешно тълкувание Крез прави върху разказите на Солон за благополучието (І, 29-33), поставяйки въпроса “Кой е най-щастливият човек на земята?”. Грешното разбиране се надгражда от тълкуването на съновидение, което сполетява Крез, непосредствено след като Солон си тръгва – съновидение за смъртта на неговия син Атюс (І, 34). Крез е подведен и от грешната интерпретация, която Атюс прави върху съня му. Атюс умира от копието на Адраст – който лично бил получил очистение за убийство от Крез. Крез обаче смята, че истинският виновник за смъртта на сина му е “някой бог” (І, 45). Следващите грешни разбирания идват, когато Крез се заема да изпитва прорицалищата, да сравнява успоредно техните предсказания-разкази. В това изпитание Крез получава и предсказанието от Пития в Делфи за проговарянето на немия син, а по-късно и предсказание, което съвпада с предсказанието на оракула в Амфиараос за това, че ако започне война срещу персите, ще погуби голяма държава. Прорицалищата дават двусмислени отговори и само правилното тълкуване може да изведе към истинското бъдеще. Крез обаче не разбира правилно предсказанието и става съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.” (І, 86) Херодот разказва, че Крез бил богобоязлив (І, 86), затова Кир го качва на кладата, за да види дали някой бог ще го спаси. На кладата Крез се сеща за думите на Солон “няма човек приживе щастлив” и че в тези думи “има нещо божествено”. При всички сполетели го неприятности Крез търси вината в божественото решение – в смъртта на Атюс, във войната срещу Кир и дори в думите на Солон, затова и Херодот, използвайки неговия избор, развива разказа чрез модела на “родовото проклятие”, като вкарва в сюжета и Аполон. В тази част от разказа за първи път много сериозно се сблъскват литературната и истинската история, както и новото и старото време, разказът и митът. Според разказа кладата, която вече била запалена, не могла да бъде изгасена – причината на сюжета е вкарването на божествената нишка - Крез призовава “със сълзи на очи” Аполон, който гаси кладата с дъжд. Крез е толкова сигурен в божествената нишка, че вече спасен, изпраща хора в Делфи, за да поставят окови на прага на светилището и да попитат бога не се ли срамува за това, че го е подвел с предсказанията си. Като отговор от Пития Крез научава причината за неблагополучието си. Този разказ обаче, още във Втората книга на Херодотовата “История”, се поставя под въпрос. Във Втора книга на “Историята” се случват две важни смислопораждащи събития, които подкопават фигурата на “родовото проклятие”. Първото обхваща гл. 120 и тръгва от разказа за Елена, като представя различните версии за историята и включва коментар за избора на Омир, даден от самия Херодот. Макар и в някои истории да остава верен на божествената нишка, Херодот казва следното: “…дори и самият Приам да беше живял с Елена, той щеше да я върне на ахейците, щом е щял по този начин да се освободи от надвисналите нещастия. Нито пък царската власт е трябвало да е преминала в ръцете на Александър, така че той да ръководи работите, понеже Приам бил стар. Не. След смъртта на Приам Хектор щял да я получи като по-стар, но и поради това, че като мъж бил нещо повече от Александър; не подобавало на Хектор да повери властта на престъпния си брат, та заради него големи нещастия да връхлетят - и лично Хектор, и всички останали троянци. Добре, но те не можели да върнат Елена, нито пък елините им вярвали, че казват истината, понеже божеството — аз изказвам свое мнение — се погрижило те, погинали от пълна разруха, чрез примера си ясно да покажат на хората, че за големи несправедливости боговете отреждат и големи наказания. Изложих това, което аз мисля.”(ІІ, 120). Божествената нишка се иронизира и втори път - чрез разказа за Мюкеринос: “След нещастието с дъщерята на този цар повторно се случило следното: от град Буто му дошло прорицание, че щял да живее само шест години, а на седмата да умре. Царят се разгневил и пратил в прорицалището да порицаят с хула бога, задето баща му и чичо му, като затворили светилищата и не тачели боговете, като навреждали на хората, живели доста дълго, а самият той, бидейки благочестив, трябвало да умре тъй бързо. От прорицалището за него дошло второ прорицание, гласящо, че тъкмо поради тези неща той самият си съкращавал живота, защото не изпълнил това, което следвало да направи: Египет трябвало да тъне в нещастие сто и петдесет години и двамата царе преди него разбрали това, а той — не. Като чул тия думи, Мюкеринос, тъй като това му било вече отсъдено, поръчал да му направят много светилници, та щом настане нощ, да ги пали и да почне да пие и да се забавлява безспир ден и нощ, да броди из лъки и дъбрави и да ходи там, където научавал, че се устройват най-приятни забавления. Такива работи измислял, понеже искал да покаже, че прорицанието е лъжливо, щом, превръщайки нощите в дни, щял да живее дванайсет вместо шест години.” (ІІ, 133) Херодот извежда и множество по-малки съпротиви срещу божественото - казва, че египтяните и египетските жреци разказвали как за 11 340 години не е имало нито един човекоподобен бог, а също така фикционализира и превръща боговете в чиста литературна измислица, като отдава техния произход на Хезиод и Омир – “А те са създали за елините произхода на боговете; те са дали прозвища на боговете, разпределили им са почестите, които следвало да им се отдават, и изкуствата, които трябвало да владеят; означили са лицата им.” (ІІ, 53). При Крез грешното тълкуване го лишава от големия разказ, което символично чрез загубването на царската титла отнема и правенето на действителност, но грешното тълкуване при Крез прави и друго – то отнема възможността му за чисто човешка трансцендентност. Трябва да се появи Аполон, за да бъде спасен Крез. Същевременно обаче Крез остава жив, именно за да започне да разбира и чрез неговото разбиране да се изгради по-голямата действителност на “Историята”, и съвпадайки неговото разбиране с разбирането на читателя, да се превърне в примерен смисъл, приложим за всички времена. По-дълготрайното битие на Крез е като по-дългия разказ, в който достигането до разбиране е по-възможно. Реалният образ на Крез, който се обозначава и с образите на царете, действали преди него, преминава във фикционалния образ на мъдреца, който разбира и чрез който ще разбират и другите след него – чрез който ще се достигне до т.нар. примерен смисъл, или казано по друг начин - от исторически образът на Крез се превръща в литературен. И още – с превръщането от цар в мъдрец, в Крез божественото разбиране се измества от човешкото. Така, от друга страна, Крез става и първият започнал да разбира човек, който от Трета книга нататък ще води голямата тема за благополучието в човешкия живот, като резултат от човешка, а не от божествена активност. Обвързването на Крез с темата за благополучието, а оттам и обвързването на “Историята” и на нейните читатели, най-добре се вижда в Трета книга, гл. 14, в разказа за Псаменит, който на въпроса на Камбис - защо, когато вижда опозорената си дъщеря и сина си, крачещ към смъртта, нито извиква, нито заридава, а при вида на просяка, дето не му е никакъв, го почита, Псаменит отговаря: „Сине на Кир, нещастията в моя дом са толкова големи, че няма смисъл да ги оплаквам, а за страданието на моя приятел си струва да проливам сълзи — той падна от върха на благополучието и стигна до просия на прага на старостта.” Точно в тази история Крез се просълзява – “и както разправят самите египтяни, Крез се просълзил — защото се случил и той там, в свитата на Камбис — просълзили се и персите, които присъствали, на самия Камбис му станало някак жално и веднага наредил да спасят сина на Псаменит от гибелта, а самия Псаменит да вдигнат от предградието и да го доведат при него.” *** Вторият текст на професор Богдан Богданов в “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за преплитането на малкия и високия разказ, които по отношение на сюжета на Херодотовата “История” са израз и на това, че пред човека винаги стои алтернативата на божествената нишка и човешката активност. Основната граница, която отделя малкия от високия разказ, е трансценденцията - високият разказ ползва извънчовешки ресурс, малкият разказ разчита на човешката активност. Историята на Херодот обаче е постоянно преплитане и преминаване между малки и високи разкази. Голямата цялостна действителност се постига чрез постоянно преплитане на божественото и човешкото. Това може да се наблюдава дори на ниво герой. Тези божествено-човешки образи имат за цел да наклонят везните към избор, но също така и да покажат избора на Херодот, да създадат една по-реалистична действителност – чрез провал за високия разказ и налагане на малкия “силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна”. В средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Затова обаче за “Историята” не са чужди образи като този на жената на Агет, която с помощта на Елена от светилището в Терапне от грозна станала много красива. Такъв е и образът на Демарет, който има две успоредни начала – възможно е да е син на царя Аристон, но да е роден седмаче, или възможно е и да е син на героя Астрабак от близкото до дома светилище, което да е причината за по-ранното му божествено раждане. Херодот създава възможност за избор. Професор Богданов привежда множество примери за подобни божествени зачевания - в митологията, при Омир, при Пиндар. При Херодот божественото зачеване обаче се съпровожда и от една по-реалистична линия на сюжета, която вероятно е наложена от самото време на Херодот, така както във “Вакханки” основният спор около Дионис се поражда от неговия човешки или божествен произход, затова и образът на Еврипидовия Дионис е разкъсан между образа на човек-чужденец, който може да бъде окован, и образа на бог, който при това носи черти и от други богове – прилича на Аполон. Разказът съчетава реалистичното и митичното, историята и литературата, основната теоретична линия работи по отношение на хоризонталното и вертикалното движение в “Историята” - въжетата на малкия и високия разказ се кръстосват, преплитат, превързват едно с друго, така че човекът и богът да получат точни места в цялостната действителност, но и така, че реалното и надреалното да се свържат и на нивото на самия човек. Най-добре изграденият божествено-човешки образ в “Историята” е този на Софанес, за когото се разправяло, че имал завързана за ризницата си котва, с която се сражавал, а друг разказ разказвал, че котвата била изобразена само на щита му. Чрез символа на котвата Софанес се превръща в символ и структура за цялата “История”, събирайки в едно мита, епоса и историята. Тези двойни образи имат и статут на текстови референти, които със сигурност изискват тълкуване – такова, каквото в “Историята” изискват прорицанията, но и човешките решения. Теоретичната постановка за малкия и високия разказ, която се обозначава от възможността за божествена или човешка извисеност, се свързва и с темата за благополучието, метафорично изразена от Херодот чрез това, което той казва за градовете: “ще продължа разказа си, описвайки както големите, така и малките градове. Защото градовете, които някога са били големи, сега са повечето малки, а онези, които бяха могъщи по мое време, са били преди незначителни. Та аз ще разкажа еднакво и за едните, и за другите, понеже съм убеден, че човешкото благополучие никога не остава на едно място.” (І, 5) *** Третата част на “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за истинността на разказа, на сюжетно ниво - историята на Ксеркс, върху която се градят теоретичните постановки, поставя въпроса за човешката активност. В тази история липсват прорицателски текстове, тя не се коментира от Херодот и активността е изцяло човешка. Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там... При Ксеркс няма промяна, няма промяна на сюжетно ниво и няма преминаване малък-голям разказ. Тази история се държала като текст в скоба. Евентуалната интерпретация би заподозряла – неразбиране в сюжета. Но липсата на божествена намеса насочва и към друг анализ – няма промяна при Ксеркс, дали защото няма бог, който да го накаже, а освен това, в тази история Ксеркс е единственият, който разбира... Ако в Първата книга Кандавъл показва жена си гола, тук Ксеркс облича Артаюнте… Когато Артаюнте поисква дрехата, не иска ли тя самоличността на Ксеркс? Може би, ако облечем дрехите на Ксеркс, седнем на неговия трон и заспим в неговото легло, така както прави Артабанос в Седма книга... ако преобразим символите и се превъплътим в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Това, което може да се интерпретира в този чисто човешки свят, е знакът на дрехата и трите кратки диалога, всеки от които води до грешно разбиране както вътре в текста, така и за нас. Но, както Крез се просълзява при думите за благополучието, така и Ксеркс изживява нещо мълчаливо, за което прекалено фабулният текст не говори. Мълчанието се разбира едва чрез нарушената логика на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не облечената с царската дреха Артаюнте?” Дали в тази нарушена логика не се крие загадката, която читателят трябва да изтълкува, за да продължи строенето на собствената си действителност? Тази история в скоба, която остава затворена за себе си, дали точно с това не става отворена за нашия прочит, насочена към нас, повече от всички други истории – с надеждата, че непоследователността в сюжета ще отклони погледа от линейността на фабулата, отпращайки ни към друга интерпретация, която да е вярна. Това е една чисто човешка история – дали и защото чисто човешкото може да се изрази с чисто човешкото състояние на любовта? Дали затова преминаването през любовните истории за Кандавъл, Анаксандрид, Аристон, Ксеркс става и пътят, по който се утвърждава правото на човека да има своя собствена история и своя действителност, в които трансценденциите да имат човешки характер – като любовта… Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен? Макар и моментен герой от малък разказ, Ксеркс е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ не носи ли със себе си дори в малките разкази… Не е ли така и с Крез... При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот - думите да не казват нищо. Докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта. В историята на Ксеркс обаче хоризонтът е грешна интерпретация, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той е обичал жената без име. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... Но за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си, за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо? Херодот не коментира. Случващото се в любовния разказ за Ксеркс е с човешки ресурс, не се използва възможността нарушаването на обичая на рождения ден да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития. Тази малка история-истински разказ не ползва този ресурс. Нанизват се човешки събития-действия, които пораждат човешки противодействия-прегради, заради които мълчаливият разказ на Ксеркс не успява, но продължава, изисквайки отговор на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не Артаюнте?”. Истинският разказ разчита на аргумента, че това, за което разказва, се е случило действително, а героите му са действителни лица. Литературният разказ има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Повечето истински разкази обаче са заразени с примерна сюжетност. Такъв е и разказът за Ксеркс – разказ без разказ, повествование без повествование, прорицание без прорицание. Но той е и първият разказ, в който действането е напълно човешко. В разказа за Ксеркс напълно човешкото решение не помага за изграждането на цялостна действителност, но то повежда към нови човешки решения – в сюжета. Сюжетно, чисто човешката извисеност продължава и в края на Девета книга, гл. 122 с думите на Кир, който при вече наличния съвет не се спира да даде и своето мнение, да направи своя чисто човешки и собствен избор: персите да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други. По отношение на благополучието, започнало от Крез – в Първа книга като божествено решение, а в Трета книга като човешко разбиране – “Историята” също търпи развитие, което развитие върви в успореден план с утвърждаването на човешката активност. В Осма книга, гл. 61 Темистокъл обобщава въпроса, превръщайки го в правило, валидно за всички времена: “Когато хората вземат разумни решения, всичко е успешно; и обратно — вземат ли неразумни решения, обикновено нищо не става и божеството дори не идва на помощ на човешките планове”. *** Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот. Обхващайки началото, средата и края на книгата, те символично представят преминаването по схемата – божествено решение – божествено и човешко решение – човешко решение. За основа на тази схема служат разказът и разбирането. Възловите моменти в тази схема са мълчаливите сълзи на Крез, който разбира думите на Псаменит за благополучието и който в същия момент кара читателя да разбере – защо очите на Крез се насълзяват; и мълчаливата любов на Ксеркс, която остава неразбрана в сюжета, но която също както и разказът на Крез – отваря “Историята” към нас и пита - защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Два въпроса, които градят човешката действителност, опирайки се на любовта и благополучието. И на мълчанието – най-големият текст, който изисква интерпретация “навсякъде и винаги”. ---- (1) Всички цитати от “Историята” на Херодот са по превода на професор Петър Димитров, издаден на български език през 1986-1991 г. (2) Визирам идеята за действителност, представена от професор Богданов в книгата “Отделно и заедно”: “Статично и динамично, или за разбирането на човешката ситуация”, стр. 57-60. (3) Това е само една от страните на формулата за присвояващото преобразуване, която професор Богданов дава във втората част на “Любов, семейство и власт”. (4) Цитат от словото на Х.Г.Гадамер “Теория на историята и езика”, публикувано в книгата на Р.Козелек “Пластовете на времето”, стр. 151-161.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
не се чувствам уверена да пиша "вметнати" текстове, но искам да споделя, защото това ми се струва не съвсем странично (тепърва започвам да премислям какво точно се имаше предвид), че днес един дядо коледа на детско тържество каза: "любовта е единствената реалност на този свят". |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1489 |
|
НП - 2009-12-22 22:37:34 |
|
|
"Знаеш ли, в едно писмо до свой приятел Имануел Кант казва, че най-тежката задача е да се напише метафизика на метафизиката..."
Така казал веднъж един много добър приятел на един много талантлив поет, по повод работното заглавие на първата му книга, преди да бъде издадена.
http://www.public-republic.com/magazine/2009/10/29656.php
Лиде, а защо не отправиш въпроса си и към този млад поет. Преподавател е и в Нов български университет. Изключително добър и талантлив човек е. Аз изключително много го ценя и уважавам. Познавам го достатъчно добре и не само искрено му се възхищавам, но му и вярвам! Мога ли да не вярвам на човек, който има смелостта високо и категорично да заяви:
"Най-ценното качество на живота е неговата непредвидимост".
Абсолютно е прав!
Така е.
Знам го от собствения си „жизнен опит”, а той е достатъчно голям. И точно поради това, аз най-искрено се надявам да ми повярваш, че е точно така. Сократе, във форума не си говорим "реално". За съжаление, "реално" си пишем само. Ако така си бях позволявала винаги "реално" да говоря това, което "реално" си мисля и "в действителност", едва ли щях изобщо да оцелея досега "в действителност", за да мога "реално" и "в действителност" да пиша "тук и сега". В конкретния случай – във форума на професор Богданов. "Казвам" самата истина "в действителност", нали ми вярваш?! Или ще оспориш това, което твърдя "в действителност" писмено:))) ... |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1483 |
|
Тити - 2009-12-22 10:37:39 |
|
|
Теодоте/Крадла/Веселина,
С риск да ядосам някого с тъпите си въпроси, ще те помоля да ми разясниш не като на студент, а като на първокласник термина "металитература". Чичко Google ми изважда много резултати с тази думичка, но отказва да ми я обясни ;(.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1482 |
|
Lidia - 2009-12-22 00:11:13 |
|
|
Много пъти стана въпрос за мълчанието. А какво е говоренето? Вие имате ли с кого да разговаряте? При мене се улавя дефицит на хора с които мога да разговарям. Тук във форума не е така, говоря повече отколкото очи в очи. Нямам хора, с които бих могъл да разговарям особено добре! А вие имате ли? |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1481 |
|
Истинският Сократ - 2009-12-21 23:55:07 |
|
|
За всички!
http://new.music.yahoo.com/videos/Lee+Ryan/Real+Love--31910668
С много топлина:))) |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1479 |
|
Тити - 2009-12-20 21:01:51 |
|
|
Безобразно е чак такова благоприличие и никой да не пише. Нито един от героите на Херодот не би постъпил така. Не си ли починахте вече?
Открих нещо много хубаво, което обхваща и добре отразява и моето предложение за интерпретация (което всъщност не е мое, а на текстовете и на професор Богданов) - и то само с едно изречение, което може да видите на стр.172 в "Омировият епос" (книжен вариант):
"Започва битка, усеща се почеркът на автора на "Илиада".
Парадигма:
литература -металитература
металитература-литература
(малък разказ-висок разказ)
И... Телемах, който вече не е постоянен епитет, но тук е основен двигател, за да върне повествованието към Одисей - от когото тръгват и Телемах, и общият разказ.:-). Излиза, че фигурата на царя е много по-сложна, може би зависи от възмездието и от реда, който трябва да се възстанови, затова има преминаване цар-нецар-цар, като първият цар е "реален", а последният е символичен. Така или иначе може би затова и високият разказ има двойна трансцендентност (алтернативна) - висок герой/извънчовешки ресурс. Когато се възстанови редът - може би царят пак става цар. Но и в "Одисея" има това движение Телемах-ОДИСЕЙ-Лаерт. Какво бележи то - време, висок-малък-висок разказ, свят или семейство.
Защо Крез не става пак цар (поне символен)?
Нов образ: царе-цар-мъдрец - [...]/герой-водач на читателя?
Това според мен е едно от много важните открития в “Любов, семейство и власт” – че Крез е герой-водач на читателя, защото накъдето и да се обърне интерпретацията, излиза, че винаги е така. На металитературно ниво Крез разбива мощни конструкти като родовото проклятие и отношението вреда-възмездие, така както Мюкеринос ги разбива на литературно ниво.
Ще се постарая да не пиша пак като Свети Августин, а и не пиша, защото искам да имам още повече коментари:-). Този коментар обаче някак си принадлежи на моята тема и освен това е някак потискащо да влизам в спрял форум. Мисля, че понякога текстовете превръщат действителността в себе си – така стана при Леля – текст за изстъпления – дискусия с изстъпления, и при мен – текст с мълчание – дискусия с мълчания. Ако някога случайно професор Богданов ме накара пак да пиша текст – първо добре ще си помисля за какво да бъде. Но никога повече – мълчание.
Като стана въпрос за действителност, открих три неща, за които не зная какво са: действителност, реалност и свят. Не зная и каква е тази “личност” в похвалния коментар – тя също ми е интересна – дали е отрицателен, положителен или неизбежен герой/мелодия?
"Започва битка, усеща се почеркът на автора на "Илиада". Велико е!
P.s. "Историята" е цялата пророчества, сигурно затова любимите ми логографи са я разделили по музи, а в "Пирът" има само една прорицателка - Диотима/Сократ?!? |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1477 |
|
Kradla - 2009-12-20 19:50:32 |
|
|
Форумът се е развил добре! Изненадващо! Поздравления! Ако съдя по последните събития, Теодоте-Крадла ще има още повече късмет и по празниците ще може да се поздравим в нейната тема!С горещ поздрав за всички,
http://wwww.vbox7.com/play:550b2b0c
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1465 |
|
Истинският Сократ - 2009-12-18 21:56:04 |
|
|
Това щеше да е прекрасен финал, но... или професор Богданов трябва да направи палинодия на четвъртото си изречение, или аз ще трябва да пиша трети голям текст – това си помислих днес, когато прочетох коментара на професор Богданов, защото за мен “Любов, семейство и власт” е повече от сила. Аз и преди съм чела Херодот, но именно “Любов, семейство и власт” случва интерпретацията. В интерес на истината съгласих се да напиша титулен текст, най-вече за да ми напише коментари професор Богданов (а не похвала). Исках да ми напише коментар, защото той владее специфична литературна теория – създава я, и аз наистина много пъти съм си мислила да извадя всички литературоведски реалии от всичките му книги и да си направя нещо като наръчник за работа с текстове, за да мога да ги използвам по-функционално, защото понякога забравям кое откъде съм видяла и трябва да търся. Класиците си мислят, че професор Богданов е само на тях, но той е и на нас – на литературоведите, и то много. Но професор Богданов не ми написа нито един коментар, остави ме да си отговарям сама (пак по литературоведски) – с успоредно четене на “Отделно и заедно” и “Омировият епос”. “Отделно и заедно” ме е спасявала и друг път, да не казвам - всеки път, по различни поводи и от различни хора. Имам два екземпляра, един - в университета и един - вкъщи. Не зная дали може да си представите какво означава за мен професор Богданов да не ми напише – няма текст и няма форум – ето това означава, но поне посвърших доста работа и измислих добро и комплексно отмъщение: вече докато текат дискусиите във форума, аз ще пиша в ролята на своеобразен λογογράφος-защитник на литературоведските реалии, които прави професор Богданов – ще извеждам нещата, които се появяват в самата дискусия, но и тези от миналите сесии, а ако се справям по-бързо, отколкото върви дискусията – ще добавям и други – от книгите. Така всяка дискусия ще може да разполага и с инструментариума на разбирането. Няма да пиша както досега, но ще защитя онеправданата литературоведската страна и постепенно ще сглобя една цяла литературна теория от професор Богданов - за да могат повече хора да четат с нея. Това ще е моят отговор за мълчанието (искам само да кажа, че “Отделно и заедно” казва ужасни неща за мълчанието – казва дори, че говоренето със себе си няма нищо общо с мълчанието - мълчанието е празно и не създава - за разлика от словото) и отговор за трите части на “Любов, семейство и власт “, без които Херодот щеше да е имена и войни (да не пиша пак какво щеше да е Ксеркс).
Иначе - и аз ще се радвам на текст за действителността, която и без друго не разбирам. :-)
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1458 |
|
Kradla - 2009-12-16 01:54:07 |
|
|
Искрена похвала на Веселина за това, което ни представи. То е пребогато и като послание, и като вътрешна логика. Защо не се обадих? Защото тя «завихри» онова, което казах и сега то не става за нищо.
Така е. В словото винаги се преплитат няколко мелодии. Една от тях е тази на личността. Като един вид исо тя трудно се съгласува с намеренията и желанията ни, а и с ума ни.
Да си починем през празниците и да помислим за свои текстове. Очаквам нови титулни текстове. Аз също ще помисля. Оформи се и задача - да защитя моето крехко разбиране за действителност.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1456 |
|
Bogdan Bogdanov - 2009-12-15 12:08:48 |
|
|
По следите на общия смисъл…
Професор Богданов поиска нещо от мене - да извадя и изведа от текста само моите приноси-открития-неща. Още в началото, същото, че ще бъде добре да направя, каза и професор Димитров. Това съвпадение по някакъв начин ме наведе на мисълта, че съм попаднала в голяма идеология, с която ще е трудно да се преборя. Така и стана – професор Богданов каза, че имам много смисли, които нямали обединяваща линия, а професор Димитров – че за тези неща вече сме били говорили и пак ли ще говорим. Разбрах, че те и двамата искат да представя отделно резултата от интерпретацията си: 1. преминаването от божествената трансцендентност към човешката активност, което преминаване утвърждава и по-фабулния и реален план на “Историята”, подкрепено от цитираните от текста глави; 2. темата за благополучието, която се развива успоредно с утвърждаването на човешката линия.
... Докато за мене най-важното е друго – провеждането на самата интерпретация, това, че разбирането се надгражда, започвайки от самия текст, който в “Историята” на Херодот е едновременно и литература, и металитература, и че последващите интерпретции на текста, каквато е поредицата “Любов, семейство и власт”, попадат в същата парадигма – инструментите, чрез които се чете текстът – съвпадат с реалиите на самия текст, или казано с думите на професор Богданов – обсъжданият референт се смесва с речта на неговото разбиране. В моята интерпретация, това се наблюдава двойно – “Историята” представя определена референциална среда, която вътре в текста използва модели за саморазбирането си, това рефлектира върху интерпретацията на текста в "Любов, семейство и власт", като обръща поредността и металитературните понятия започват да означават/показват чисто литературни елементи от текста (металитературните инструменти приличат на самия текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”). С две думи - това, което се случва в текста, се случва и в интерпретацията и обратно, това, което се случва в интерпретацията, се случва и в текста. Това според мен е много голяма теория - не само заради начина, по който аз я виждам, а защото половината от този модел е много силно заложен в произведенията от времето на Херодот, дори ако вземем само произведенията, които сме коментирали във форума – във всяко едно от тях наред с чистия сюжет/фабула тече и т.нар. (от мен:-) вътрешен метатекст, като своеобразна грижа към текста, водеща към неговото по-добро разбиране: втората част във “Федър” е теоретична платформа на първата част, ами първата реч и палинодията при Сократ – нима не е поправяне вследствие на интерпретация, ами теорията на разказа в “Пирът” - да се говори другояче; да казва първо как трябва да говори, а след това да говори; да има мярка; да смесва жанрове; да бъде хем истинен, хем добре подреден; да конструира началото и края си… и не само това. Добре, че професор Богданов ме накара да извадя собствено моите си неща, за да се сетя и за още. През цялото време ме измъчваше мисълта, че Ксерксовата история страшно много ми прилича на нещо друго, което съм чела и което има същата конструкция - преминаването от диалога (който се води с другите) към мълчанието (в което никой не говори): “Пирът” - "Сократ разговарял с тях."/ "Сократ ги принуждавал да се съгласяват, че един поет може да създава и комедии, и трагедии, и че който е изкусен трагик, е и комедиограф."/ "Сократ ги оставил да спят, станал и си тръгнал, а пък Аристодем тръгнал както винаги подире му. Сократ отишъл в Ликейона, измил се и прекарал останалата част на деня както всеки друг път и надвечер се прибрал вкъщи да спи"...
Нима не е и металитература съвпадането на образа на царя и на зрителя в образа на Пентей, който прекрачва границата и означава и истинските зрители на трагедията – които в този случай са и интерпретацията на текста – тези, които разбират. Но… много задълбах и се отмествам от темата, трупайки още и още смисли, за чиято правдоподобност няма как да попитам старите гърци, затова се връщам към моя си текст.
Първото важно нещо, което открих, беше това, че ако използвам инструментите, с които се четат любовните истории, то те ще могат да поведат и моя анализ в една по-различна от историята и войните посока – която от канона се мисли като второстепенна или дори не се забелязва. Професор Богданов беше изиграл канона, като много предвидливо към любовта в заглавието си е включил властта (за да четем през образа на царя), а и семейството (за да разширим малко образа на царя) – така още на ниво заглавие ни даде – темата: любовта, а с нея и преминавнето от висок в малък разказ. В малък разказ, но от това пък с повече примерен смисъл, защото темата ще може да се отнесе към повече от един герой. Така или иначе линията на канона не отстъпи напълно – в коментарите ни около историята на Ксеркс всички приеха царя за виновен, интерпретирайки неговата власт, и никой не обвини Аместрис – например, както и никой не интерпретира царя като възможен примерен смисъл, като жертва, на която се е случило нещо, което може да се случи на всички, интерпретирайки любовта. Така е, защото и самата история на Ксеркс не дава жокер – Ксеркс не става мъдрец, от което да бъде и по-добре разбран.
Професор Богданов казва, че като разбираме текста на Херодот – произвеждаме друг – от една страна, той отнася това спрямо собствените си интерпретации, а аз пък, слагайки го като паратекст на собствения си текст, го отнасям към моята интерпретация, но това е всъщност основата на разбирането, от която зависи и това дали ще се произведе друг текст. Това, което мислим за себе си, се случва и вътре в “Историята”: сюжетът тече, явява се предсказание, сън, вятър и посоката се обръща, от тълкуването вътре в текста се поражда нов текст. Обръща се и от тълкуването вън от текста, именно с това, че ни кара да разбираме…
В своя метатекст “Историята” на Херодот е пригодила специални места, по които се придвижва разбирането – професор Богданов посочи като такова място образа на Крез, който отваря средата на текста към други среди. Неговото неразбиране/разбиране води неразбирането/разбирането на читателя. Крез става герой-водач за читателя, защото вътре в текста става герой-водач на големите теми, до които читателят трябва да достигне. Той е някак две в едно – но, води, за да покаже какво трябва да се гледа. Тук се появяват няколко важни неща – текстът ги прави буквално: читателят трябва да спре да гледа на Крез като на цар, както и на другите царе – да спре да гледа като на царе, за да достигне до големите общочовешки теми – затова в текста Крез от цар се превръща в мъдрец (конкретната фигура се сменя от по-обща, която може да направи прехода). Когато Камбис се натъжава – той също не е цар – това, което ще се случи с него (разбирането на съня, заради който убива брат си), може да се прозре още в момента, когато Камбис заедно с Крез и цялата си свита се натъжава. Когато Ксеркс се влюбва – и той не е цар, приключил е битката, скобата е спусната и се влюбва в жената на брат си, с която по едно и също време са в Сарди. Когато читателят спре да гледа на царете като на царе, постига трансцендентното, прекрачва границите, които са сложени от текста, и които се махат от текста. Както се казва в екзистенциалната семиотика - зад официалните биографии на хората трябва да се вижда потокът от ежедневни емоции и вътрешни преживявания, които направляват техния избор. Интересно е и това, че всеки от царете и особено Крез се обозначават и с образите на царете, действали преди тях. От една страна, това засилва конкретността на царското и прави събитията, които се случват, изключителни, но от друга – правят царя част от нещо по-общо, което се е случвало. Изводът е, че нещата, които се случват на тези царе, не са истории в скоби. Те са валидни и назад във веремето, и сега, и за в бъдеще.
За разчитането на текста на “Историята” изключително много ми помогна класификацията на разказите според професор Богданов: първо, преминаването на високите истории в малки подчертава линията на трансцендентността – свързването с повече хора. Тези високи и малки истории се характеризират по няколко начина – високата история е отворена към извънчовешки ресурс, малката разчита на човешка активност, в същото време обаче изглежда повечето високи истории пропадат и стават малки, това ме накара да търся преминаването божествено-човешко на по-горно ниво на текста; високата история се обвързва с един герой, който е конкретно голям (цар), а малките истории имат повече герои – превръщането на високите истории в малки и на това ниво обръща интерпретацията към търсене на по-общочовешки теми, които да важат за повече хора. В същата посока проработва и разделянето на разказа на истинска и литературна история и т.нар. литературност, изразена перфектно чрез “примерния смисъл”. Примерният смисъл също показва преминаването на конкретното към по-общото, към това което може да важи за повече хора. Малкият и високият разказ работят дори на нивото на героя, както е в случаите с Демарет и Софанес. Провалът на високия разказ, от друга страна, води до налагането на малкия фабулен или примерно сюжетен разказ, за да се утвърди истинността на разказа, историята…
Благодарение на интерпретацията в “Любов, семейство и власт” открих разказите, по които се прави действителността, като места отворени към интерпретацията, така както е отворен към читателя Крез. На Крез дължа и откриването на темите-мрежи – налагането на човешкото, благополучието, епоса, а с него и войната (която е цар), но и мирът (който е повече хора). На Ксеркс (защото историята на Ксеркс задава въпрос) дължа извода, че Платон прилича на Херодот, който направих по-късно, когато писах като Св. Августин (една от най-интересните фигури в литературата за всички времена, с такава преданост говори на Бог, който как му отговаря... със себе си ли говори...).
Май нищо не стана от опита ми да представя само моите приноси-открития-неща. Сигурно и защото идеята на текста ми беше точно обратната, а и сигурно защото съм много повлияна от формулата, според която репрезентирането и рефлектирането се обменят по начин, създаващ възможност за взаимно доозначаване и пресичане на смислите. Все пак, най-много си харесвам разказите, по които се гради действителността, защото по тях се гради и словото… и защото те застават на мястото на мълчанието. Точно те изтриват мълчанието на Херодот, защото изискват разбиране – те изтриват и нашето мълчание. Затова и сълзите, и мълчанието в моето заглавие всъщност са интерпретанти, водещи до разбирането и говоренето. Мисля, че такъв е смисълът и на “Историята”, в която всяко едно говорене е подложено на друго говорене и всеки един разказ – на друг разказ, както и на “Пирът”, който продължава мълчанието, настъпило в края на пируването, в края на разказите, когато всички заспиват и дори Сократ отива да спи, с това, че започва да разказва историята и я разказва в продължение на три километрова разходка и 2500 години... а и смисълът на “Федър” е такъв – по обратния път може би никой не говори, но любовта, която е божествена и която е душата, може да се изрази само с думи и само словото създава любовта, защото "словото е посредник", който довежда нещата до съществуване. (Спомняте ли си кой от двата коня караше колесничаря да отиде да говори на любимия за прелестите на любовната наслада – черният - моят любим, докато белият - си мълчи:-). Буквално погледнато и “Историята” на Херодот е една голяма разходка и едно голямо говорене с много хора. В литературната теория е прието, ако се срещне нещо общо – то да се приема за знак, та сега се сещам, че Платон и Херодот ползват още една обща структура – движението божествено-човешко: Крез-Ксеркс, Ерос-Сократ – за да направят смисъла примерен, а и с това по-важен, така както е и при зрителите, които гледат трагедията...
Представете си какво означава обратното - да извадя и изведа от текста само моите приноси-открития-неща… да извадя същността, статичното – това, което съм заковала като смисъл. Ето с това вече щях да означа мълчанието или по-скоро – да лиша мълчанието от възможност за означаване… и края на интерпретацията, която също като любовта, винаги е и нещо друго.
Хубава седмица! |
Тема № - 18 |
Коментар № - 1453 |
|
Kradla - 2009-12-14 18:02:30 |
|
|
|