Между мълчаливите сълзи на Крез и мълчаливата любов на Ксеркс |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/18_1.jpg) |
ВЕСЕЛИНА ВАСИЛЕВА
“Тълкувайки текста, ние изтриваме тъмните петна на мълчанието, на премълчаното от Херодот или по-скоро на онова, което той не може и не иска да каже. Разбирайки този текст, произвеждаме друг. Друг текст е и моят анализ, въпреки усилието да напомням за особения почерк на Херодот. ”
Богдан Богданов “Историята”(1) на Херодот лесно би могла да се нарече разказ за ставането на общност(2), който разказ бързо се превръща и в среда за осъществяването на субекта на читателя-интерпретатор, а и на неговата общност от “тук и сега”. Това става възможно чрез техниките, които “Историята” използва, за да отваря своята среда към други среди – коментарите на Херодот, предизвикването на читателя да избира разказа си измежду няколко предложени версии, спирането на разказа, спирането на събитийността, историята като поредица от събития, но и историята като заразена с примерната сюжетност на литературата, тълкуванията на героите - пред които постоянно се изправят предсказания, знаци, притчи, думи и решения, и които тълкувания от миналото се свързват с тълкуванията на читателя сега, образувайки едно вътретекстово и надтекстово двойно интерпретиране. Върху тези техники, пряко получили се от пренасянето на действителни случки и устни разкази, които най-вероятно в първоначалния си замисъл не са имали стойността на инструменти за работа с текст и действителност, се надгражда направеното от последващите светове, които съставят традицията на текста чрез неговото събиране, запазване и пресътворяване в нещо по-цяло, което достига и до нашия свят.
Възможните интерпретации, които достигналият до нас по-цялостен свят на “Историята” отваря, не остават чужди на многоизмерността в текста, на промяната, която субектът, попаднал в нейната среда, претърпява, преминавайки през хоризонтала на тематичното богатство и през вертикала на времето, в което се сблъсква свободата на изначалното древно безструктурно и на съвременното желание за структура, която да ни задържи по-сигурно за “понятието” за действителност. Интерпретацията на текста - като възможност за създаване на действителност, прави това чрез пораждането на особената среда(3), в която авторът, текстът и читателят участват в общо случване, което раздвижва фигурите и придава на разбирането контекстуални конотации, превръщайки го в “реално семантичен обект” и в нещо, което може да бъде наречено – разбиране-правене, заради това, че контекстуалните конотации идват не само от контекста на текста и автора, но и в контекста на този, който интерпретира. Разбирането-правене изисква, търси, но и прави действителност - протичането, в което субектите и обектите се обменят, обменяйки и своите среди, създава нова по-голяма среда, която носи белезите на действителност. Оттук и двата възможни варианта – разбирането на действителността може да става или чрез тълкуване, или чрез вграждане на свой свят в света. Действителността, която се получава, когато се подреди парадигмата, съставена от това, което дадена общност прави в собственото си превръщане в общност, устните разкази за тази общност, записаните разкази за тази общност, тълкуването на тези разкази от самите себе си и от техния автор, запазването и промяната на тези разкази през времената, надграждането, което се извършва чрез всички последващи интерпретации, но и най-вече в момента на сегашното им съществуване - очертават особените граници на фактичността, която тази действителност притежава. Според Гадамер тази фактичност не е чистата фактичност на факта, който установява историкът, а фактичността, която всеки от нас, който прави или се запознава с подобна констатация, познава като своя собствена фактичност, а и всички ние заедно познаваме като наша собствена фактичност(4). Оттук и моделът на интерпретацията, която предстои, се опира на реалии и понятия, които професор Богданов извежда в трите части на “Любов, семейство и власт”, интерпретирайки любовните разкази на Херодот, защото като инструменти за разбиране на текста те онагледяват обмяната и движението между различните разбирания – много видимо проявено в точките, в които металитературните инструменти-реалии съвпадат с теми-реалии от сюжета, но и с това, че едни и същи инструменти за разчитането на текста-среда-действителност могат да разшифрират и различни значения, наслоени едно върху друго, взаимно обменящи се, но и прикриващи се в текста взаимно. Ползата от подобен вид интерпретация се крие в нейната многоаспектност – четем и разкодираме текст, но и използваме инструменти, които приличат на този текст, защото тези инструменти, които сега са металитературни, съдържат част от това, което прави и самата литература, като “смесва обсъждания референт с речта на неговото разбиране”. Това е и причината тези инструменти за четене да съдържат и част от действителността, която е създала текста, подложен на интерпретация. Това “създала” обаче има двойно значение, защото веднъж тя е действителност (действителност на Херодот), от която се прави текстът и следователно – текстът е неин обект, а втори път – тя е действителност (нашето “тук и сега”), която се прави от текста и следователно – текстът спрямо нея е субект, но и обратното: нашата действителност може да бъде и субект спрямо текста, както и текстът на Херодот да бъде субект спрямо действителността, която го прави. В това сложно положение, в което попада интерпретацията, има и още едно нещо – отделните действителности – на миналото и на нашето “тук и сега”, чрез действителността на текста се превръщат в една обща действителност. Другата причина, поради която разчитането на Херодотовия разказ се опира на “Любов, семейство и власт”, е това, че фактите в любовните истории най-бързо се превръщат в знаци, и то не в каквито и да е знаци, а в интерпретанти. И може би затова Херодот избира любовните разкази, за да развие темите-мрежи, които да изградят действителността на неговото време и които да отварят текста и за нас. И докато Херодот на едно ниво чертае сюжет, в който неравномерно прелива разказа в по-фабулните състояния на повествованието, а на друго ниво изгражда схемата на собственото си разбиране, което прелива и в нашето съвременно разбиране, така че инструментите за работа с текста, изведени в “Любов, семейство и власт”, да съвпаднат с похватите, които използва и самият Херодот в сюжета на книгата си, то това, което със сигурност прави цялото на “Историята”, а и цялото, в което влизаме с всеки един текст, е придвижването на големия парадигматичен разказ от божественото/нереалното към човека и неговата способност да строи действителност – когато разбира и е разбиран, и да разрушава действителността – когато срещне неразбирането. *** В първата част на “Любов, семейство и власт” професор Богданов изгражда реалиите на разбирането като металитературен инструмент. Разбирането обаче е и основният въпрос, който се поставя в историята за Кандавъл и Гигес, а и в самия Лидийски логос, който отваря моделите, по които да се разбира цялата “История”. Две са големите основни линии, които текстът и неговата интерпретация поставят: 1. поместването на проблема в по-дълга история е гарантът за справянето с него, защото и на нивото на художествения текст, в който героите трябва да преминат през поредица от премеждия, и на нивото на интерпретацията справянето е разбиране. 2. съвпадането на разбирането в текста и в метатекста отваря “Историята” - интерпретациите, които героите трябва да извършат и от които зависи тяхната действителност, отварят към интерпретациите, които читателят трябва да извърши, опирайки се на вътрешния за “Историята” метатекст. В частност този, който води основната нишка, по която читателят се движи, е Крез – защото той е първият интерпретатор, преминаващ от неразбиране към разбиране, и следователно и - героят-водач, който да свърже основните теми, поставени от Херодот в “Историята”. Това, че Крез остава жив, осигурява на текста едно по-дълго време за разбиране – време, в което Крез сам ще започне да разбира, и време, в което, следвайки Крез, читателят започва да разбира. Разказът за Крез е построен по типичната за “Историята” структура – постоянно преливане между разказите, построени по модела на действителността, и разказите, по които се изгражда действителността. Първият вид разкази включва историческото повествование и по-фабулните истории. Вторият вид разкази включва всички прорицания, поличби, знаци, притчи, речи, диалози, които - божествени или човешки, изискват да бъдат тълкувани. Към втория вид разкази се включват и ситуациите, в които читателят трябва да избира измежду два или три разказа, получени от различен източник, включват се и пролуките, които сам Херодот оставя без разказ – отказвайки да говори или спирайки разказа с “През онази година повече нищо не се случи.”, на същия принцип се включват и пространствата, в които прорицалищата по една или друга причина отказват да предсказват, включват се коментарите на Херодот, в които той изказва личното си мнение, а също така и на няколко пъти появилите се в “Историята” опити за свързване на частите на действителността чрез епоса. Вторият вид разкази, този, по който се прави действителността, е и инструментът, по който “Историята” на Херодот се отваря към интерпретацията на читателя и чрез нея - към една по-голяма действителност. Тези два вида разкази създават две възможности за разбиране – разбиране по обичайния реалистичен начин, или обобщено казано – разбирането на историята, и разбиране като преплитане от смисли и възможности – каквото е разбирането на литературата. Така многозначен и многоразказен е и самият образ на Крез, а линиите, които той поставя още в Първа книга на “Историята”, се оказват и основните смислопораждащи и структуриращи текста модели. Най-важният между тях е този, който на основата неразбиране-разбиране поставя въпроса за прехода от един свят, свързан с божественото, към един друг по-човешки свят, в който вертикалът се издига посредством чисто човешка активност. Този модел, по който протича организирането на безбройните разкази в Херодотовата книга, се придвижва успоредно с темата за благополучието, която също тръгва от Крез. Големият династически разказ за Крез се преобразява в малък разказ за герой, който не е цар, и същевременно отново - в голям разказ, защото Крез взема мястото на “извънчовешкия ресурс” – застава някак отгоре и започва да разбира и осмисля света. И както казва професор Богданов по отношение на преобразуванията в историята за Кандавъл и Гигес, в която героите на малкия разказ влюбен-приятел-любима се превръщат в герои на големия разказ – цар-копиеносец-царица: “От тук и последствията!” (“Участниците в планирания от Кандавъл малък разказ влизат в другите си роли, които той не взема предвид, и малкият разказ прераства в голям.”) Историята на Крез е преди всичко божествена, макар че и тя, както историята за Кандавъл и Гигес, може да бъде четена и като редова човешка история. Основният проблем при Крез идва от поредица от грешни интерпретации, които той извършва и които пряко разрушават правенето на неговата действителност. Първото грешно тълкувание Крез прави върху разказите на Солон за благополучието (І, 29-33), поставяйки въпроса “Кой е най-щастливият човек на земята?”. Грешното разбиране се надгражда от тълкуването на съновидение, което сполетява Крез, непосредствено след като Солон си тръгва – съновидение за смъртта на неговия син Атюс (І, 34). Крез е подведен и от грешната интерпретация, която Атюс прави върху съня му. Атюс умира от копието на Адраст – който лично бил получил очистение за убийство от Крез. Крез обаче смята, че истинският виновник за смъртта на сина му е “някой бог” (І, 45). Следващите грешни разбирания идват, когато Крез се заема да изпитва прорицалищата, да сравнява успоредно техните предсказания-разкази. В това изпитание Крез получава и предсказанието от Пития в Делфи за проговарянето на немия син, а по-късно и предсказание, което съвпада с предсказанието на оракула в Амфиараос за това, че ако започне война срещу персите, ще погуби голяма държава. Прорицалищата дават двусмислени отговори и само правилното тълкуване може да изведе към истинското бъдеще. Крез обаче не разбира правилно предсказанието и става съвсем сигурен, че ще унищожи царството на Кир. Но “както било предречено, той сложил край на голямо царство — на собственото си.” (І, 86) Херодот разказва, че Крез бил богобоязлив (І, 86), затова Кир го качва на кладата, за да види дали някой бог ще го спаси. На кладата Крез се сеща за думите на Солон “няма човек приживе щастлив” и че в тези думи “има нещо божествено”. При всички сполетели го неприятности Крез търси вината в божественото решение – в смъртта на Атюс, във войната срещу Кир и дори в думите на Солон, затова и Херодот, използвайки неговия избор, развива разказа чрез модела на “родовото проклятие”, като вкарва в сюжета и Аполон. В тази част от разказа за първи път много сериозно се сблъскват литературната и истинската история, както и новото и старото време, разказът и митът. Според разказа кладата, която вече била запалена, не могла да бъде изгасена – причината на сюжета е вкарването на божествената нишка - Крез призовава “със сълзи на очи” Аполон, който гаси кладата с дъжд. Крез е толкова сигурен в божествената нишка, че вече спасен, изпраща хора в Делфи, за да поставят окови на прага на светилището и да попитат бога не се ли срамува за това, че го е подвел с предсказанията си. Като отговор от Пития Крез научава причината за неблагополучието си. Този разказ обаче, още във Втората книга на Херодотовата “История”, се поставя под въпрос. Във Втора книга на “Историята” се случват две важни смислопораждащи събития, които подкопават фигурата на “родовото проклятие”. Първото обхваща гл. 120 и тръгва от разказа за Елена, като представя различните версии за историята и включва коментар за избора на Омир, даден от самия Херодот. Макар и в някои истории да остава верен на божествената нишка, Херодот казва следното: “…дори и самият Приам да беше живял с Елена, той щеше да я върне на ахейците, щом е щял по този начин да се освободи от надвисналите нещастия. Нито пък царската власт е трябвало да е преминала в ръцете на Александър, така че той да ръководи работите, понеже Приам бил стар. Не. След смъртта на Приам Хектор щял да я получи като по-стар, но и поради това, че като мъж бил нещо повече от Александър; не подобавало на Хектор да повери властта на престъпния си брат, та заради него големи нещастия да връхлетят - и лично Хектор, и всички останали троянци. Добре, но те не можели да върнат Елена, нито пък елините им вярвали, че казват истината, понеже божеството — аз изказвам свое мнение — се погрижило те, погинали от пълна разруха, чрез примера си ясно да покажат на хората, че за големи несправедливости боговете отреждат и големи наказания. Изложих това, което аз мисля.”(ІІ, 120). Божествената нишка се иронизира и втори път - чрез разказа за Мюкеринос: “След нещастието с дъщерята на този цар повторно се случило следното: от град Буто му дошло прорицание, че щял да живее само шест години, а на седмата да умре. Царят се разгневил и пратил в прорицалището да порицаят с хула бога, задето баща му и чичо му, като затворили светилищата и не тачели боговете, като навреждали на хората, живели доста дълго, а самият той, бидейки благочестив, трябвало да умре тъй бързо. От прорицалището за него дошло второ прорицание, гласящо, че тъкмо поради тези неща той самият си съкращавал живота, защото не изпълнил това, което следвало да направи: Египет трябвало да тъне в нещастие сто и петдесет години и двамата царе преди него разбрали това, а той — не. Като чул тия думи, Мюкеринос, тъй като това му било вече отсъдено, поръчал да му направят много светилници, та щом настане нощ, да ги пали и да почне да пие и да се забавлява безспир ден и нощ, да броди из лъки и дъбрави и да ходи там, където научавал, че се устройват най-приятни забавления. Такива работи измислял, понеже искал да покаже, че прорицанието е лъжливо, щом, превръщайки нощите в дни, щял да живее дванайсет вместо шест години.” (ІІ, 133) Херодот извежда и множество по-малки съпротиви срещу божественото - казва, че египтяните и египетските жреци разказвали как за 11 340 години не е имало нито един човекоподобен бог, а също така фикционализира и превръща боговете в чиста литературна измислица, като отдава техния произход на Хезиод и Омир – “А те са създали за елините произхода на боговете; те са дали прозвища на боговете, разпределили им са почестите, които следвало да им се отдават, и изкуствата, които трябвало да владеят; означили са лицата им.” (ІІ, 53). При Крез грешното тълкуване го лишава от големия разказ, което символично чрез загубването на царската титла отнема и правенето на действителност, но грешното тълкуване при Крез прави и друго – то отнема възможността му за чисто човешка трансцендентност. Трябва да се появи Аполон, за да бъде спасен Крез. Същевременно обаче Крез остава жив, именно за да започне да разбира и чрез неговото разбиране да се изгради по-голямата действителност на “Историята”, и съвпадайки неговото разбиране с разбирането на читателя, да се превърне в примерен смисъл, приложим за всички времена. По-дълготрайното битие на Крез е като по-дългия разказ, в който достигането до разбиране е по-възможно. Реалният образ на Крез, който се обозначава и с образите на царете, действали преди него, преминава във фикционалния образ на мъдреца, който разбира и чрез който ще разбират и другите след него – чрез който ще се достигне до т.нар. примерен смисъл, или казано по друг начин - от исторически образът на Крез се превръща в литературен. И още – с превръщането от цар в мъдрец, в Крез божественото разбиране се измества от човешкото. Така, от друга страна, Крез става и първият започнал да разбира човек, който от Трета книга нататък ще води голямата тема за благополучието в човешкия живот, като резултат от човешка, а не от божествена активност. Обвързването на Крез с темата за благополучието, а оттам и обвързването на “Историята” и на нейните читатели, най-добре се вижда в Трета книга, гл. 14, в разказа за Псаменит, който на въпроса на Камбис - защо, когато вижда опозорената си дъщеря и сина си, крачещ към смъртта, нито извиква, нито заридава, а при вида на просяка, дето не му е никакъв, го почита, Псаменит отговаря: „Сине на Кир, нещастията в моя дом са толкова големи, че няма смисъл да ги оплаквам, а за страданието на моя приятел си струва да проливам сълзи — той падна от върха на благополучието и стигна до просия на прага на старостта.” Точно в тази история Крез се просълзява – “и както разправят самите египтяни, Крез се просълзил — защото се случил и той там, в свитата на Камбис — просълзили се и персите, които присъствали, на самия Камбис му станало някак жално и веднага наредил да спасят сина на Псаменит от гибелта, а самия Псаменит да вдигнат от предградието и да го доведат при него.” *** Вторият текст на професор Богдан Богданов в “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за преплитането на малкия и високия разказ, които по отношение на сюжета на Херодотовата “История” са израз и на това, че пред човека винаги стои алтернативата на божествената нишка и човешката активност. Основната граница, която отделя малкия от високия разказ, е трансценденцията - високият разказ ползва извънчовешки ресурс, малкият разказ разчита на човешката активност. Историята на Херодот обаче е постоянно преплитане и преминаване между малки и високи разкази. Голямата цялостна действителност се постига чрез постоянно преплитане на божественото и човешкото. Това може да се наблюдава дори на ниво герой. Тези божествено-човешки образи имат за цел да наклонят везните към избор, но също така и да покажат избора на Херодот, да създадат една по-реалистична действителност – чрез провал за високия разказ и налагане на малкия “силата на тази светова картина е, че тя е по някакъв начин вярна”. В средата на “Историята” е още рано за създаването на изцяло човешки свят, рано е и в края на “Историята”. Затова обаче за “Историята” не са чужди образи като този на жената на Агет, която с помощта на Елена от светилището в Терапне от грозна станала много красива. Такъв е и образът на Демарет, който има две успоредни начала – възможно е да е син на царя Аристон, но да е роден седмаче, или възможно е и да е син на героя Астрабак от близкото до дома светилище, което да е причината за по-ранното му божествено раждане. Херодот създава възможност за избор. Професор Богданов привежда множество примери за подобни божествени зачевания - в митологията, при Омир, при Пиндар. При Херодот божественото зачеване обаче се съпровожда и от една по-реалистична линия на сюжета, която вероятно е наложена от самото време на Херодот, така както във “Вакханки” основният спор около Дионис се поражда от неговия човешки или божествен произход, затова и образът на Еврипидовия Дионис е разкъсан между образа на човек-чужденец, който може да бъде окован, и образа на бог, който при това носи черти и от други богове – прилича на Аполон. Разказът съчетава реалистичното и митичното, историята и литературата, основната теоретична линия работи по отношение на хоризонталното и вертикалното движение в “Историята” - въжетата на малкия и високия разказ се кръстосват, преплитат, превързват едно с друго, така че човекът и богът да получат точни места в цялостната действителност, но и така, че реалното и надреалното да се свържат и на нивото на самия човек. Най-добре изграденият божествено-човешки образ в “Историята” е този на Софанес, за когото се разправяло, че имал завързана за ризницата си котва, с която се сражавал, а друг разказ разказвал, че котвата била изобразена само на щита му. Чрез символа на котвата Софанес се превръща в символ и структура за цялата “История”, събирайки в едно мита, епоса и историята. Тези двойни образи имат и статут на текстови референти, които със сигурност изискват тълкуване – такова, каквото в “Историята” изискват прорицанията, но и човешките решения. Теоретичната постановка за малкия и високия разказ, която се обозначава от възможността за божествена или човешка извисеност, се свързва и с темата за благополучието, метафорично изразена от Херодот чрез това, което той казва за градовете: “ще продължа разказа си, описвайки както големите, така и малките градове. Защото градовете, които някога са били големи, сега са повечето малки, а онези, които бяха могъщи по мое време, са били преди незначителни. Та аз ще разкажа еднакво и за едните, и за другите, понеже съм убеден, че човешкото благополучие никога не остава на едно място.” (І, 5) *** Третата част на “Любов, семейство и власт” на металитературно ниво поставя въпроса за истинността на разказа, на сюжетно ниво - историята на Ксеркс, върху която се градят теоретичните постановки, поставя въпроса за човешката активност. В тази история липсват прорицателски текстове, тя не се коментира от Херодот и активността е изцяло човешка. Докато бил в Сарди, Ксеркс се влюбил в жената на Масистес, която също тогава била там... При Ксеркс няма промяна, няма промяна на сюжетно ниво и няма преминаване малък-голям разказ. Тази история се държала като текст в скоба. Евентуалната интерпретация би заподозряла – неразбиране в сюжета. Но липсата на божествена намеса насочва и към друг анализ – няма промяна при Ксеркс, дали защото няма бог, който да го накаже, а освен това, в тази история Ксеркс е единственият, който разбира... Ако в Първата книга Кандавъл показва жена си гола, тук Ксеркс облича Артаюнте… Когато Артаюнте поисква дрехата, не иска ли тя самоличността на Ксеркс? Може би, ако облечем дрехите на Ксеркс, седнем на неговия трон и заспим в неговото легло, така както прави Артабанос в Седма книга... ако преобразим символите и се превъплътим в неговото тяло, неговата власт и неговата любов, защото дрехата е продължение на тялото, тронът е символ на властта, а леглото е личното интимно... може би тогава думите ще станат по-сигурни, опирайки се на контекста си. Това, което може да се интерпретира в този чисто човешки свят, е знакът на дрехата и трите кратки диалога, всеки от които води до грешно разбиране както вътре в текста, така и за нас. Но, както Крез се просълзява при думите за благополучието, така и Ксеркс изживява нещо мълчаливо, за което прекалено фабулният текст не говори. Мълчанието се разбира едва чрез нарушената логика на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не облечената с царската дреха Артаюнте?” Дали в тази нарушена логика не се крие загадката, която читателят трябва да изтълкува, за да продължи строенето на собствената си действителност? Тази история в скоба, която остава затворена за себе си, дали точно с това не става отворена за нашия прочит, насочена към нас, повече от всички други истории – с надеждата, че непоследователността в сюжета ще отклони погледа от линейността на фабулата, отпращайки ни към друга интерпретация, която да е вярна. Това е една чисто човешка история – дали и защото чисто човешкото може да се изрази с чисто човешкото състояние на любовта? Дали затова преминаването през любовните истории за Кандавъл, Анаксандрид, Аристон, Ксеркс става и пътят, по който се утвърждава правото на човека да има своя собствена история и своя действителност, в които трансценденциите да имат човешки характер – като любовта… Защо историята на Ксеркс е направена като истински разказ? Защо Ксеркс в този разказ е неразумен? Макар и моментен герой от малък разказ, Ксеркс е цар и е герой от голям разказ, който голям разказ не носи ли със себе си дори в малките разкази… Не е ли така и с Крез... При Ксеркс сюжетът се задвижва от една необикновена несвързана любов, за която не е казано почти нищо. И точно в това е вертикалното изражение, направено до съвършенство от Херодот - думите да не казват нищо. Докато на хоризонтално ниво се случват куп неща, някои от династическия разказ (царската дреха, царските обичаи, царската дума), други от фабулното повествование (замяната на любовта, трите диалога), то на вертикално ниво не се случва нищо, а да се интерпретира нищото е невъзможно, затова и всичко се обвързва с хоризонта. В историята на Ксеркс обаче хоризонтът е грешна интерпретация, защото вертикалното ниво е подсказано от липсата на обяснение защо Аместрис обезобразява майката, а не Артаюнте – отговорът не се крие в хоризонталното движение, където всичко е наред... и тогава се появява скритият смисъл на вертикала: през цялото време той е обичал жената без име. Хоризонтът спира да съществува. И още по-интересно – няма “извънчовешка инициатива”, няма богове, сънища, оракули, предсказания, видения... Но за какво си мисли Ксеркс... може би има обръщане към себе си, за което в историята хронологично още е рано да бъде появено като любов и затова все още е нищо? Херодот не коментира. Случващото се в любовния разказ за Ксеркс е с човешки ресурс, не се използва възможността нарушаването на обичая на рождения ден да доведе до обичайното за контекста на класическата старогръцка литература извънчовешко пораждане на събития. Тази малка история-истински разказ не ползва този ресурс. Нанизват се човешки събития-действия, които пораждат човешки противодействия-прегради, заради които мълчаливият разказ на Ксеркс не успява, но продължава, изисквайки отговор на въпроса: “Защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте, а не Артаюнте?”. Истинският разказ разчита на аргумента, че това, за което разказва, се е случило действително, а героите му са действителни лица. Литературният разказ има примерен приложим за разбирането и на други подобни случаи смисъл. Повечето истински разкази обаче са заразени с примерна сюжетност. Такъв е и разказът за Ксеркс – разказ без разказ, повествование без повествование, прорицание без прорицание. Но той е и първият разказ, в който действането е напълно човешко. В разказа за Ксеркс напълно човешкото решение не помага за изграждането на цялостна действителност, но то повежда към нови човешки решения – в сюжета. Сюжетно, чисто човешката извисеност продължава и в края на Девета книга, гл. 122 с думите на Кир, който при вече наличния съвет не се спира да даде и своето мнение, да направи своя чисто човешки и собствен избор: персите да управляват по-скоро живеейки в неплодородна земя, отколкото да сеят равнинна земя и да робуват на други. По отношение на благополучието, започнало от Крез – в Първа книга като божествено решение, а в Трета книга като човешко разбиране – “Историята” също търпи развитие, което развитие върви в успореден план с утвърждаването на човешката активност. В Осма книга, гл. 61 Темистокъл обобщава въпроса, превръщайки го в правило, валидно за всички времена: “Когато хората вземат разумни решения, всичко е успешно; и обратно — вземат ли неразумни решения, обикновено нищо не става и божеството дори не идва на помощ на човешките планове”. *** Трите любовни истории на професор Богдан Богданов от “Любов, семейство и власт” бележат и едно по-голямо развитие в “Историята” на Херодот. Обхващайки началото, средата и края на книгата, те символично представят преминаването по схемата – божествено решение – божествено и човешко решение – човешко решение. За основа на тази схема служат разказът и разбирането. Възловите моменти в тази схема са мълчаливите сълзи на Крез, който разбира думите на Псаменит за благополучието и който в същия момент кара читателя да разбере – защо очите на Крез се насълзяват; и мълчаливата любов на Ксеркс, която остава неразбрана в сюжета, но която също както и разказът на Крез – отваря “Историята” към нас и пита - защо Аместрис обезобразява майката на Артаюнте? Два въпроса, които градят човешката действителност, опирайки се на любовта и благополучието. И на мълчанието – най-големият текст, който изисква интерпретация “навсякъде и винаги”. ---- (1) Всички цитати от “Историята” на Херодот са по превода на професор Петър Димитров, издаден на български език през 1986-1991 г. (2) Визирам идеята за действителност, представена от професор Богданов в книгата “Отделно и заедно”: “Статично и динамично, или за разбирането на човешката ситуация”, стр. 57-60. (3) Това е само една от страните на формулата за присвояващото преобразуване, която професор Богданов дава във втората част на “Любов, семейство и власт”. (4) Цитат от словото на Х.Г.Гадамер “Теория на историята и езика”, публикувано в книгата на Р.Козелек “Пластовете на времето”, стр. 151-161.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Поводът да напиша онзи неочакаван текст, с който може би съм изненадала не малко форумци, е, разбира се, Херодот. Причината да се връщаме към този автор и неговата голяма книга е, че има неща, които откриваме по-новому и все нещо не сме видяли, макар да сме чели и да сме сигурни, че сме разбрали. Историята на Херодот е тази голямата и малка история от истории, в които повествованието на станалите реално събития, построенно като реалност в текста, е неразграничимо от създадения, творения текст като литература. Да не говорим, че историята на, така както Херодот ни я оставил, няма завършек, има само последен свитък. Ако авторът беше жив и ходил в Америка, щеше да разкаже и за други места по света (например, 11 книга за...). А пък ние, читателите, дето все живеем в контекстова среда, тази или някоя друга, не можем да спрем да взимаме контекстови модели за разказ от големите автори. Така се оказва, че не само сме стимулирани да вървим непрестанно по пътя на неравното разбиране на нашето съвремие, на неговите текстове и тези, от другите епохи, но и някой път ставаме други - искаме да пишем, да сътворим литературен текст за да не сме само от тази страна бариерата.
От години се питам как могат да се разкажат истории, които са достоверни, но читателят е далеч от света, за който става дума в тях и затова все се съмнява в написаното. Защото дори и да иска да го провери, това, което се твърди от автора, то е станало някъде там далече, толкова далече, че дори не се знае точно къде. Това не е никак нова тема нито в литературата, нито в историята, нито в науката..., това е тема стара, като света, значи по-стара и от дядо ни Херодот. Въпросът е, че нямаме достъчно източници на информация за да я проследим във времето: ако няма текстове, дори и да има саклни рисунки, това не е достъчно. Но със сигурност Херодот се е сблъскал с тази тема. Но не когато са му писали отзиви за написаната история прижеве, ами когато е започвал даразказва за пътешествията си, за това, което е видял вън от Гърция, на гърците, на своите хора и те са се изненадали, а този пък, какви ги разправя. От къде знае и това така ли е, както го казва?
Та моя извод е, че на Херодот и на неговата История никак не им било лесно през вековете. Много хора са чели текста или чували за него, ала и много са взели за несериозен разказвач автора. След Античността Херодот е бил преоткрит от ренесансовите преводачи, издатели и читатели в Западна Европа. Във Византия Херодот никога не е бил забравен, там се е четяло антични и съвременни християнски текстове без да има някакво специално ограничение. Нали и двета вида текст са творби на един единен свят, който идва с имперската идея от античността, а християнството му дава тази единност в светогледа и културата, която преди не е имало. Та през XV век са започнали да четатат Херодот в другата Европа, ала с недоерие и то станало изведнъж толкова голямо, че за малко да спрат да издават книгите. Херодот бил обвинен за мощеник от провинциалното все още много малко европейско по дух общество, което по това време дори не е знаело какво има зад Атлантическия океан.
Но един век по-късно, XVI век, нещо се случва: през 1566 французинът Henri Estienne написва една истинска Апология (защита, възхвала, аргументация) на Херодот и неговата история. Етиен заявява, че по-голямата част от това, за което четеме в тази книга няма връзка с традициите и нравите, които съществуват днес 16 век) и освен това, по онова време се е смятало, че античните истории са така отдалечени от истината, защото това, което се чете в тях е далеч от това, с което са свикнали съвременните хора да ГЛЕДАТ у да ЧУВАТ. И накрая идва заключението на Етиен: не само е достоверно, онова, за което разказва Херодот и други антични автори, но и се подтвърждава от authoritate на тези, които днес стават свидетели на същите събития в други обстоятелства. (Виж главата за Окото и слухът в „Огледалото на Херодот” на Франсоа Хартог).
Проблемът за достоверността на един повествователен текст ни води до толкова малко видимата понякога граница между това, което е прието да се нарича литературно и другото, повествователното. Мога да продължа да теоритеризирам, но реших да не го правя, а да напиша текст, с който да експериметирам как да говоря по тази тема, но сега с друг дискурс. Макар вие, моите първи читатели на този повествователен текст, да мислите, че аз умирах от желание да ви разкажа за психотропните растения на Южна Америка, това не е така. Тази тема е периферна за мене и един втори прочит на представения разказ може и да да ви го покаже без да се налага аз самата да се аргументирам, да защитавам написаното с друг дискурс. Но това, в което бях сигурна, е, че ден днешен в България има публика от млади и тези, с млади сърца хора, които се интересуват от тази тема, четат, питат и дори експериметират. И така, макар темата за психотропните растения да не е по моята специаност нито любима, реших, че може да бъде от полза защото имам опит от източника и второ, което е много, много важно, вече имам изградена позиция спрямо ползата и нуждата от тези сустанции. Освен това, не живеем във времето на Инквизицията и знам, че темата ще бъде приета макар и с изненада от някои.
Сега за писането на разказа. Докато пишех въпросния текст, някак набързо и с места за по-нататъшно редактиране, разбрах колко е трудно да се подредя разказа, ако не вложа поне и нещо малко от други разкази по същата тема или неща, които идват от други истории, мои или чужди.
Ето къде има място за измислица, която, както ще разберете, дори не може да се нарече измислица. Например, момичето с опулените очи е моя приятелка, казва се Сорая, тя не беше с мене онази нощ, защото тогава все още не се познавахме. Но имах нужда от нейното свидетелство, че яхето на определени хора не предизвиква никакъв ефект. Друг пример, нямаше марака, която да дава ритъм, имаше само хармоника и аз, както разбрахте, много се възмутих от нея. Но на други ритуали винаги съм виждала и чувала типичната съскаща марака, като и други музикални инструменти които произхождат от джунглата. Трети пример, с дон Антонио си говорихме за още неща освен това, за което пиша в разказа и тези неща много ме впечатлиха тогава: например, как се е загубил в джунглата и какво е станало с него там, какво миси за войната в Колумбия и т.н. Но ако почнех да разказвам всичко това, моят кратък разказ щеше да се разлее и да стане нещо без форма и без ритъм. А аз, не че имам много опит да пиша разкази,( пиша, ала все още се уча да пиша), разбрах, че не бива да се отклням и да разкажа всичко, което се е случило. Трябва да подбера материала. Най-вероятно, ако се спря на всеки детайл, никога няма да напиша дори разказа и ще си остана само с намерението да го пиша. Разказът е кондезирана реалност. Сега знам, че за да се напише, трябва да се пошуства тази кондезирана реалност. От друга страна, разказът е един цялостен свят: ако успееш да го построиш, добре, ако не, поне не го разваляй. Писах два дена по 5/6 часа и си мислих за Кортасар, затова какви съвети дава на младите писатели, ала нямах много време да се сетя други неща, гледах да го завърша, за да не ми стане досадно да го пиша преди да съм го завършила.
Благодаря, Весе и Роси, за вашите коментари и хубави думи.
Форумът - ‘този особен свят на свободата’-, за който говори Леля,(леля не го каза така, ала аз така го разбрах) ме вдъхнови за да пробвам нещо ново и различно пред хора, които не са просто хора, а едно общество, с което може така интензивно да се общува и толкова неща да се случат за кратко форумно време. Имаш право, Лельо, да твърдиш, че една от феноменалността на форума е, че никакви тайни не остават тайни. Така е, но не знам защо така става. Само знам, че това, че ти разказах тази история преди да я напиша, със сигурност ми е помогнало за да имам яснота след това как да я пазкажа. В очите, в погледа на приятелите ни, ние не само се намираме, ние ставаме нещо повече от това, което можем да бъдем, когато сме само сми или само със себе си.
Весе, ти реши, че аз сега ще съм сега професор Леви-Строс. Но ако ти и аз го харесваме толкова много, колкото той наистина го заслужава, не ме карай да бъде ‘професор Леви-Строс’. Единственото, което не ми идва отвътре, а иначе съм тотално съгласна с тебе, това е да говоря за Тъжни тропици. Първо, аз не съм на Тропика, а почти досущ на Екватора или в субекваториалната зона, ала не повече оттова. Второ, тука думата ‘тъжно’ не звучи. Не че няма тъжни неща и не че на хората не им става тъжно, не е това. Има думи дето звучат на едно място в света и на друго, нещо им куца и не въвят. Няма да ми повярвате, дори „Сто години самота” тука звучи като взета фраза от роман. Когато Гарсия Маркес отпечатва книгата си за първи път в Аржентина, не става известен Колумбия, ами в Европа. И досега аз си мисля, че великият Габо просто е мислил за европейската публика, докато е търсил името на романа. Ала романът е велик, тотално Макондо, сиреч, Латиноамерика par excelance. Но за заглавието, аз си имам това лично мнение. Та затова ще продължа да търся някое име, литературно, което да пасне на моя текст.
Весе, ти писа за Вера Мутафчиева как тя твори ‘слово за словото’. Една от темите за разговор, които имах с Вера, беше тази защо един историк пише литература. Оказа се, че тя след всяко подробно озследване, научна книга имала насъщната нужда да се изрази в литературен текст. Вижда историята в картини, не обикновени, а цветни.
Вече има нов титулярен текст. А аз не пиша бързо, затова закъснях и сега го пускам. Дано някой го прочете.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1601 |
|
Aneta de la Mar - 2010-01-07 17:27:02 |
|
|
Вчера си мислех, че каквото и да правя, все се (по)озовавам в мълчанието и дори не точно в мълчанието, а в невъзможността за говорене, в която човек се преобразява, за да преодолява някак си стените и да може да говори с другите хора, но каквото и да направи – като река – обратно се връща в коритото си и трябва да го приеме, защото сам в един момент е решил да бъде така и то става така и когато той вече не иска. Говоренето с текстове и говоренето със себе си, според мен, не е достатъчно, макар че може и да е достатъчно… и другото да е привидно необходимо, само защото е желание. Така или иначе бях много ядосана, защото каквото и да направя все достигам до това неговорене на хората, които иначе си говорят, но не говорят на Веселина, на Крадла, на Теодоте… Изглежда наистина като пиеска, но не е така, а пък и да е пиеска, знаем колко неща в света-Бог започват и тръгват точно от пиеската - от големия каменен античен театър със звезди и планини в края на сцената (това вече е пиеска). Много от камъните на текста са извървели дълъг път и пътят им минава и от там - точно като камъни в театъра - които пък оттам продължават към други неща - вече не театър, но приличащи - защото са се преобразували в разговори - да речем. Две неща си избирам от коментара на професор Димитров - погубените глашатаи и товарните кораби. В движението на "Историята" глашатаите са един от много важните компоненти, те идват, за да застанат на мястото на оракулите и боговете и на всички неща, при които във връзката "Х-говорене-човек" застават на мястото на Х, който не е човек. В “Историята” има цяла ода за глашатаите, които са почти синонимни с вестителите, вестители обаче – хора, а не божествените вестители от надземното пространство. Почти синонимни са и с корабите, които още от Омир и преди това, са приемани като средство за комуникация. В една от главите, подобно на стените и корабите се говори, за глашатаите и войните – било по-добре вместо с войни да решаваме споровете чрез глашатаи - придвижва се с плавен преход въпросът за “разбирането” като свързаност между човек и човек, човешка реч с човешко разбиране, реч с реч, разбиране с разбиране, а и текст с текст и направо – металитература, някак…
Този размисъл ме връща към Кир, който освобождава от кладата Крез - не за друго, а защото разбира думите, които Крез произнася сам на себе си, те не са насочени към някого, те са мисли, произнесени на глас, може би някаква собствена равносметка, може би и страх. Кир успява да улови това - да чуе “казаното тихо”, почти неказаното, да отмени заповедта, наказанието, да преобърне историята… Не е бил длъжен да го чуе.
За разбирането работят глашатаите… и синът на глашатая не може да бъде друго освен глашатай и той не може да бъде изместен от никой друг, дори онзи друг да има по-силен глас от него – така пише Херодот и придвижва онова Омирово казано – че човек с човека общува посредством кораби, затова и при Херодот ако трябва кораб, то той може да бъде дори товарен кораб, важно е да има придвижване на текста, на камъните, на смисъла - феноменално придвижване от бога ~ през кораба ~ до човека… Това е вече извън всякакъв контекст и всякаква тема, освен по това, че преди малко, когато сложих последната стена в тази тема, професор Димитров като един същински Кир сигурно ме е чул и ме свали от кладата. Не може просто да му благодаря, а ще видя как така е “мушнал”:-) Тукидид между шеста и седма книга. Какво ли се е случило – Херодот спира, идва Тукидид и Херодот започва да пише отново…
Много хубав истински коментар.
Р.S. Форумът е като глашатай! Хайде да се пренасяме в следващата тема. :-)
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1600 |
|
Kradla - 2010-01-07 15:23:35 |
|
|
Честито ви Новата 2010, драги форумняци,
Ми то, Тео, като погледне човек – все същото. Уж ново – пък пак денят си се пука по старому. Но има и ново нещо. Откривам го в любимия ни текст. А какво е текстът? Той се движи, макар и застинал от години, векове, еони. Той се предава. Как ли? По същия начин, по който и се движи. Текстът е време. Той е нещото, а времето са величествено преминаващи облаци, небули, забулени от нашия текст. А ние сме заплетени нишки, може и текст в текст. И това е новото нещо. Нещото, без което нищо няма смисъл. Ние го гледаме, за да го разберем. Но не го разбираме. Защото то е забулено, неясно е. То е някъде. Къде е? Чакайте, това не е пиеска, това е онова нещо, много важното, което... Което ни се изплъзва, което искаме да разберем, но застиваме в съзерцание всеки път докато го гледаме.
Текстът се състои в една тема: кое по-напред - ние или светът. Но светът, това е Бог. И тогава приятели, нещото е да съзерцаваме, да гледаме, да се възхищаваме, да се чудим, да се омайваме, да страдаме, защото не разбираме и да измисляме начини за разбиране на текста. Бог, т.е. светът, е да мислим за онова, от което ни става сладостно-приятно. И в това е целият смисъл, само така можем да разберем текста.
Ако толкова много искаме, можем да “деконструираме” текста. Например, едно нещо (за мен поне то е “онова нещо”) в книги 7.136-7:” [136…] Като се бранели от стражите, те вече се обърнали към царя и му рекли: „Царю на мидийците, лакедемонците ни изпратиха да бъдем наказани заради погубените в Спарта глашатаи”. При тези техни думи Ксеркс с великодушие заявил, че няма да постъпи по същия начин с лакедемонците; те били престъпили законите, които спазвали всички хора, като убили глашатаи, но — рекъл — той нямало да извърши това, което те направили — нямало да ги убие в замяна и така да освободи лакедемонците от вината им.
137. С тази постъпка на спартанците на гнева на Талтюбиос веднага бил сложен край, въпреки че Спертиас и Булис се върнали в Спарта. Много по-късно, по времето на войната между пелопонесци и атиняни, този гняв — както твърдят лакедемонците — отново се събудил. Това им се струва като твърде ясна намеса на божеството; че гневът на Талтюбиос се стоварил върху пратеници и не преставал, докато не изпълнил предназначението си, станало, както изисквала справедливостта. Но това, че божият гняв се стоварил върху синовете на тези мъже, които отивали при царя заради гнева на Талтюбиос — върху Николаос, син на Булис, и върху Анеристос, син на Спертиас (същия, който превзел Халиея, където били намерили убежище множество мъже от Тиринт, доплавали там с товарен кораб) — ми показва, че работата била дело на някое божество. Изпратени от лакедемонците като вестители в Азия, те били предадени от Ситалк, син на Терес, цар на траките, и от Нюмфодорос, син на Пютес от Абдера, били пленени в Бисанте на Хелеспонта, откарани в Атика и убити от атиняните, а заедно с тях и Аристеас, син на Адеймантос, мъж от Коринт. Това станало много години след похода на царя. А сега се връщам към моя предишен разказ.”
Понеже Херодот е по-велик от нас (поне от мене), не бива да се опитваме да развързваме много-много този откъс. Но все пак, какъв флаш-бак, каква реминисценция! Херодот се обръща към едно недалечно минало, Пелопонеската война от 431-404 г. пр. Хр., описана от неговия събрат Тукидид(ес). Обръща се и гледа божеството и то му подсказва нещо, дава му да изпита нещо. Херодот казва, че “Това станало много години след похода на царя”, на Ксеркс. Колко ли години е писал Историята си Херодот? Колко години се е движил текстът? Как е съставил Историята си Херодот?
Мисля си, че последните три книги са писани в по-късно време. Мисля, че авторът е един и същи, но текстът и нишките му са се придвижили. Уж като камъни огромни, като назъбени от годините скали и неподвижни, но са се придвижили. Струва ми се, че съм виждал скали, които са се движили. Съзерцавал съм такива камъни.
В езика има такива неща много. Ние не ги съзерцаваме. Казваме “по-напред”, но това какво значи? С “по” само се извиняваме, че не знаем какво е “напред”. Но и с “на” в “напред” пак съзиждаме забрава. А то, Теодоте, “по” си значи “някъде там-си”, “пред” си е пак същото, а “на” е като “по” и като гръцкото “ана”. Ама, какво движение, а!
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1594 |
|
The dim - 2010-01-07 11:29:58 |
|
|
Благодаря на всички, които писаха в моята тема. Мисля че достигнахме до доста интересни неща, които няма как да не ни послужат и занапред.
Благодаря и на професор Богданов, че ме допусна в неговия форум - за мен това е голяма поука.
Пожелавам успех на следващите титулни текстове и дано повече от тези, които само четат - да се включат и с коментари.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1593 |
|
vesselina vassileva - 2010-01-07 10:37:23 |
|
|
И аз се включвам в хора - с поздравителна мелодия.
Какво да се прави като тази тема се оказа в най-празничното време,богато и пребогато на различни - семейни и лични поводи.
Честит имен ден, проф. Богданов!
Честит имен ден, Теодоте!
Много късмет, успех и берекет желая и да знаете, че този форум събира хората като на празник - и в делника :-)
Благодаря!
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1592 |
|
Erato - 2010-01-06 19:43:48 |
|
|
Празниците в темата на Веси нямат край. Днес е ред на именниците с имена, дадени от бога. Да са Ви живи и здрави имената, телата и душите, професор Богданов, Теодоте и всички останали богодарени!
Анета, съвсем правилно съм разпознала, че в тебе влиза Вакх - пак ни разтресе изневиделица! Аз си мислех, че тия истории ще си останат тайна, разказана само на мен, запалената по изстъплителните празнувания. Обаче – не. Към феноменалността на форума на професор Богданов май трябва да добавя, че никакви тайни не остават тайни :-).
Бих кръстила разказа ти „Анета де ла Мар: между Балканите и Латинска Америка”. А когато някога се намеся и аз, може да стане „Между лекарите на Залмоксис и Амазонските тайти”.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1591 |
|
Лелята на Сократ - 2010-01-06 19:38:12 |
|
|
Здравейте професор Леви-Строс:-),
Щом пишете във форума, значи сте се прибрал успешно (няколко дни си представям къде сте сега и дали сте пристигнал)! Ще ви чакаме да дойдете пак. Не е вярно, че текстът не е теоретичен. Шаманът е супер – представяш ли си какъв ужас – за да напишеш история, да обиколиш света. Нима това не е онова “отвън”? Представяш ли си как той пише историята си? Представяш ли си дали пък и за Херодот обикалянето на света е било най-важно, може би ние обикаляме (отвън), а Херодот си е следвал неговото “отвътре” на времето – като Платон. Спомням си как се смееше на географските карти. А пък Вера Мутафчиева най-обичала да чете атласи и карти – и така да обикаля света. Текстът ти е 100% продължение на нашата форумна тема с Леля. Нещата – отвътре... Според теб, професор Леви-Строс, има ли вероятност яхето да е подействало сега – когато се отнасяш към него “отвътре”, прилагайки го към форума – а, когато се очаква то да е просто чудотворна смес, обичай за изследване (друг, а не мъдър текст) и нещо, което да ти покаже картини - тогава яхето да не действа и да горчи. Трябва ли ни за форума да изпием по една чаша яхе? (Аз сигурно съм си го изпила още в началото.)
Може ли да го кръстим “Тъжни тропици - 2”!
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1582 |
|
Kradla - 2010-01-06 02:18:33 |
|
|
Повествователен разказ, който все още е без име
Полумрак е и миреше на нещо непознато, много неприятно и толкова чуждо за сетивата ми. За кой ли път се запитах, защо ми трябваше да се навирам в тази ситуация, нямам ли си друга работа та съм тръгнала да участвам в нещo дето кой знае къде ще ме изведе. Шаманът се разхождаше бавно из огромното помещение с китка треви в ръка и ръсеше напосоки. Беше си сложил корона от пера във всичките цветове на джунглата, носеше традиционна синя туника на раета, която се развяваше като дамски шал в нощта. В един момент се спря, застана пред масата и отвори един буркан със зелено-кафява течност. Каза, че е правил отварата преди три дена, точно преди да долети до Богота. Някой от присъстващите го пита какви треви се слагат в тази толкова почитана индианска ритуална напитка ‘яхе’, освен най-важната, айяхуаската, но церемониал-майсторът не назовава нито една. Казва, че винаги се прави смес, която добрият тайта, така наречените шамани от Путумайо, -поречие на Амазонка-, знаят как да изкусурят. Нали са наследници на прастари трдиции, трябва да им се доверим.
Ритуалът започна. Думите на тайта идват на езика на индианската общност на кам’за, така че никой не знае какво казва. Заслушвам се и си помислям дали познавачът на тайните на психогенната напитка ‘яхе’ в този момент иска разрешение от тревата айяхуаска за да я използва през тази хубава октомврийска нощ. Някой запява. Беше по-скоро натананикване, монотонно и провлачено. Появява се и друг звук произлизащ от тръскането на големи семена от джунглата събрани в едно, като в марака. Те дават ритъм и започваме да се настройваме за среща с непознатото. За моя най-голяма изненада, ръководителят на ритуала изважда една малка, почти детска хармоника и засвирва. Обичам хармониките, ала в този момент намразвам тотално тази хармоника и до края на ритуала не разбирам, защо тайтата беше решил да ни свири на нея – звучи толкова лошо. Съскащият звук на марака е далеч по-добре, по-автентичен за такъв такива случаи. След това някой ми каза, че музиката е много вашна за предизвикване на халюциогения ефект на ‘яхето’ и че тайтите обичат да свирят на хармоники. На тях им харесва.
Малка кратунка, била е кръгла, сега е разделена на две и в нея се сипва гъстата течност, ‘яхето’. Тайтата, преди да ни подаде картунките, слага в двете кратунки малко агуардиенте, местна алкохолна напитка и след това, с две ръце ни подава ‘яхето’. Жестът е красив. Отпивам първата глъдка от най-прочутото след кактуса пейоте психогенно творение на предколумбова Америка. Загубих ума и дума. Не мога да си събера мислите в главата и не знам колко време продължи това състояние. Бях отпила от най-горчивата отвара, която може да съществува на света. Гади ми се от горчиво отблъскващия ѝ студен вкус. Чуствам тръпчивостта как върви по цялото ми тяло. Никой не казва нищо, всички отпиват и аз мълча. Не знам какво да кажа, а и да коментирам на глас, дали това ще ме освободи от гадния вкус дето изпълни устата ми и остана с мене цялата нощ?
Минава един час, не знам дали хармониката е дехармонизирала ноща, ала все още няма никакъв ефект от психотропната напитка. Тайтата казва да се чака. В сумрака търся нещо, върху което да задържа погледа си. После се сещам, че трябва да се отпусна и да чакам ефекта на ‘яхето’ без да съм напрегната. Не е лесно, но правя каквото мога. Проблемът е,че всичко в този ритуал ми е толкова чуждо, а живея в Колумбия от 8 години и си мислих, че съм свикнала с толкова неща, най-вече с другостта. Но тази вечер имам огромното желание да направя нещо за да спре да ми мирише така различно, да замирише на нещо поне малко познато. Казвам си: „смелост!”. Останалите участници гледат с безизразни погледи и е явно, че и на тях не им е много удобно, нищо, че са колубийци на типичен ритуал от тяхната родна държава. Само едно момиче с кръгло лице, опулени очи и буйна коса казва, че тя много често участва в такива сеанси на колективно пиене на ‘яхе’ и се чувства много добре. Питам я, а видения имаш ли? Тя казва, че пие и нищо не ѝ става. Нито видения има, нито ѝ се гади. Подава се втората кратунка с ‘яхе’, аз я гледам и е откланям учитиво, да продължи към останалите. Знам, че не мога повече, просто не мога. Няма да се насилвам: каквото е, токова да е.
Май някои вече имат видения или поне нещо започва да им се случва. А аз отивам в тоалетната и повръщам. След мене идват още трима участници в същото състояние. Повръщаме заедно или се редуваме. Връщам се замаяна в голямото помещение и усещам, че пред очите ми се сменят образи така бързо, че не мога да ги уловя, още по-малко да разбера казват или не казват нещо. Някой крещи, нещо го било уплашило. Май има хора със силни халюцинации или просто ги е страх. Всеки нещо вижда или се напъва да види, но никой с никого вече не говори, всички сме се затворили в някакви наши свои светове.
Отново се отправям към тоалетната и се оказва, че този път за малко, за минути съм припаднала. Свестявам се и искам всичко да свърши, ей сега, на секундата. Не искам да бъда повече на това място, на което се оказах, защото изследвам един пътепис от 16 век, в който се говори за индиански обичаи с психогенни растения, та бях решила, че е добре и аз да имам свой опит, навярно така ще мога по-добре да разбера написанто в текста. Ала сега вече ми стана ясно, че не си заслужава да взема да хвърля топа заради някакъв си експеримент, бил той научен или просто заради любопитството ми. Уважавам тези, които са съсздали традицияата с ‘яхето’, сигурно е добра, колко хора я хвалят, разказват и пишат за нея, ала за всички ли е? Може би не е за мене? Аз никога не съм обичала ферментирали напитки и за срам на моите сънародници в България и съседи на Блаканите, дори една боза не мога да изпия като хората. Защо трябва да се насилвам с една напитка дето казват, че е толква велика, а пък моя стомах и мойте сетива така упорито я отхвърлят? Трябва ли всичко да се изпробва и приеме в другата култура за се да се каже, че я познаваме, че ни приема, че я разбираме? За да се докосна до екстатическите състоянияния, които отварят вратите към едно по-висше съзнание, надскачащо идеята за его, задължително ли е да използвам ентеогени, халюциногени и други психотропи чудесии? Нямах видения, но имах въпроси, които идваха и си отиваха цяла нощ.
Не си спомням какво се случва до сутринта, аз лежа завита в одеало и чакам да съмне. Гледам перата на короната на шамана и неговото безизразно лице. Той остана така цялата нощ след като спря да свири в един момент на хармониката си. Аз не си спомням, кога спря да свири, но ето ме, че гледам лицето му и се питам дали ‘шаман безизраз’ значи, че той е наистина без израз или че на мене просто ми изглежда, че няма някакъв специфичен израз от моя гледна точка. Тайтата твърдеше, когато почна ритуала, че всичко е напълно безопасно и той контролира ситуацията, от начало до край. А аз не спирам да се питам това може ли е да е така или не е съсвсем така? Например, аз припаднах, може би ми е паднало кръвното, а господин шаманът знае ли за това?
На сутринта имаше сеанс на пречистване с треви и едно сурово яйце. Яйцето се прекарва на косъм от тялото и за по-голямата част от присъстващите, които си носиха яйцата от вкъщи, излезе от вътре синьозелена течност. Тотално развалено. Тайтата каза, че това е което излиза от човека. Аз гледам в ужас и чакам да видя моето яйце какво ще излезе.
Два дена се свестявам, в един момент ми олеква и дори, за моя изненада, се чуставам добре, дори много добре и някак свежо. Все едно, че някой ми е свали товар от ременете. А това е хубаво и решавам да се срещна отново с тайтата, дон Антонио, за да си поговорим и да му задам някои въпроси. Все пак изследване правя и сега е времето да разпитам за това и онова. Този традиционен ритуал има толкова съвременни окраски, че имам нужда да си поговоря отново с дон Антонио, дето го познава и прави.
Виждаме се на кафе пред Библиотеката. Аз почти не пия от кафето, чувствам стомаха си така празен и пречистен, като след дезинтоксикация, затова каквото и да му предложа, сякаш нарушавам създадената току що прекрасна вътрешна хармония. Разговорът започна за това как дон Антонио е подбрал много внимателно листата на айяхуаската в родното си селце, а айяхуаската се оказа, че е вид лиана, която расте в джунглата, най-вече в Путумайо, който се пада в между Колумбия и Еквадор. „Яхето е нашата връзка с майката земя, то е самата земя, ние го почитаме и пазим. Само може да се приготвя яхе, от който го познава и е посветен в ритуалите. Ние се събираме и го взимаме заедно. Ние тайтите, младите със старите, тези дето знаят много, защото много са видяли. Взаимно се пазим и се лекуваме, кой каквото има, излиза на този ритуал. Пречистваме се така. После правим тези ритуали за нашите хора от нашата индианска общност. С други братя индианци също се сибираме, а на вас хората от града, дето нямате нашите традиции, ние ви ги носим, да се научите. Затова пътуваме от там до тука”.
Питам дон Антонио дали има някакви ограничения, някакви забрани да не се взима ‘яхе’ в някакви специални случаи. Той казва, че ако една жена има менструация, не може да участва в ритуала, защото така спира работата на тайтата, той не може да направи нищо, всичко му се вижда в червено и се разваля работата. Веднъж дори на дон Антонио му се случило, в Торонто, в Канада, да спре в началото на сенса, защото една от участничките не си признала, че точно в този ден била неразположена. Помолили я да напусне залата.
Оставам озадачена, защо става така и продължавам да разпитвам моя събеседник. Отговор не получавам, но пък дон Антонио не спира да разказва случки и все повтаря, „че, когато жената е... не може да стане”. След това казва, че трябва да се пази диета преди да се ходи на ритуал, за да има ефект ‘ехето’. А аз си давам сметка, че той не ми каза това, когато се видяхме една седмица преди ритуала.
По-късно говорим как се лекува с ‘яхе’, как се откриват болестите, може ли да се излекува душата с взимането на ‘яхе’. Само тайтата, който е напреднал в тази наука, знае как да намери и след това изгони болестта. Дон Антонио признава чистосърдечно, че той не е от големите тайти, че е посветен, ала има още да се учи. Разбирам го. Но затова пък, ми разказва, че е правил ритуали с ‘яхе’ на не знам колко си политици и конгресмени от Сената в Богота. За мене казва, че аз навярно онази нощ много съм се уплашила и затова ‘яхето’ не е искало да се свърже с мене, че трябва да пробвам отново, че той ще ми даде едно растение, ама друго, което ще ме пречисти от всички нечистотии и ще бъда тип-топ за следващия ритуален сенас с него. Аз се опитвам да отклоня разговора – не ща и да чуя за втори опит, но се огледам да не го кажа така направо. Ще взема да обидя човека. Освен това не знам дали е била добра или прекалено силна за мене неговата отвара, но познавам моите възможности и знам, че съм стигнала до някакъв предел и без да имам яснота или причина, за да продължа по-нататъка, няма да го правя.
В един момент се заговарваме защо в западното общество се използват наркотици, защо хората стават зависими от тях и дон Антонио заявява, че ‘яхето’ дори може да лекува, който е попаднал под властта на някакъв силен наркотик, като например кокаина или от по-простите неща, като тютюна, алкохола и марихуаната. След това допълва със сериозен глас: „Вие хората от западното общество не можете да разберете нещата и затова не знаете как да ги оправите. Всичко го гледате отвънка и не се пъхате да видите нещата отвътре. Ето, ти си историчка, ама историята дето се разказва от вас, историците, е една измислица. Не щете да видите истинските неща, а говорите за нас какво ли не, без да ни познавате. Казвате че сме били нецивилизовани, че сме жиевеем в джунглата. А къде да живеем, като вас да се тровим в градовете ли? Не сте виждали джунгла, а ни обиждате, че сме от нея. Елате и вижте я, вижте как живем в нея и за нея, как я пазим, познаваме, обичаме...”.
Нстъпи мълчание. Искам да кажа нещо, ала нищо не ми идва на ум. Не обичам, когато разговорите стигнат до тази точка, че едни от участниците са цивилизовани, а пък другите, не. Но най-много ме впечатли, това, че дон Антонио ме критикува задето съм историк и че казва, че не съм искала да видя нещата отвътре. След участието ми в този ритуал с него, след пиенето и повръщането на ‘яхе’, да ми каже, че гледам на нещата отвънка?!
Заглеждам се в книгата на масата, книга, която ми подари той, моя събеседник, по професия шаман. Това е Новия Завет преведен на езика на индианската общност кам’за. Не знам защо ми подари точно тази книга, аз нали не чета на неговия език. Но ми я подаде след като гордо написа на първата страница горе в ляво, първо на кам’за след това на испански, „para mi mejor amiga, este bello libro” (за моята най-добра приятелка, тази хубава книга). Нарече ме „mejor amiga”, как стана това? Знам ли и аз, но това не е толкова важно, важно е вниманието и окровеността в разговора, които чуствам и толкова много ценя, когато се постигат в срещитете ми с хора, които носят различна от моята култура. А неразбирателства, тези неща и те се случват.
Гледам синята книга с дебели корици, прилича досущ на всички съвременни библии, има и карта за да показва на вярващите по кои места са ходили първоапостолите, когато са шавали из Леванта. Взимам картата, разгръщам я на широко и питам дон Антонио дали знае от къде идва думата история, кой е първият историк дето е написал книга наречена история? За втори път настъпи мълчание, но аз не чакам за да стане неудобно и подхващам. Показвам картата на Средиземноморието, там дето Европа, Азия и Африка се срещат и разказвам на дон Антонио за Херодот, за това от къде е , къде е ходил, какво е правил... „Ето тука е Халикарнас, а това е била Персия, тука пък имаш Египет, а там, в ъгъла, почти не се вижда накартата, е Месопотамия. Ето и Сицилия, на север пък е имало нараод познат с името траки... Херодот, през 5 в преди Христа, пътешествал по всичките тези земи. Давайсет години е обикалял насам-натам, нагоре-надолу и чак тогава е седнал да пише, да разкаже за това, което е видял. Толкова народи, владетели, държави и култури е видял, че така се е родила първата универсална история на света. А нали е живял сред други хора, ял, пил и веселил се с тях, познава ги, знае техните традиции, обичаи, сигурно, като мене и той е участвал в ритуали, като този с ‘яехето”.
Дон Антонио ме слуша. Целият е слух и аз тъкмо си помислих, че поне реабилитирам малко реномето на историята пред него и в тази шаст на света и в един момент той започва да се смее. Така се смее, че цял се тресе. Не е никак лесно да си с някой, който явно се смее за нещо свързано с тебе, ала е от друга култура и ти не знаеш какво точно го е рзмяло. Човек е чуствително себично същество и все си мисли, че някой му се присмива, когото станат такива ситуации. Аз не издържам и питам дон Антонио защо се смее. Той не можеше да спре и през смеха каза: „ти си историчка, а светът е толкова голям. Колко още път те чака за да го обиколиш и напишеш твоята история?!” Аз нямам какво много да му мисля и аз почвам да се смея с него. Не знам колко време така се смеем.
И до сега се питам, дали дон Антонио си спомня за нашия разговор, дали запомни, че произхода на историята е свързан с пътешествията, които се правят за да се опознаят други хора, държави и култури. Дали понякога разказва за нашия разговор на своите събратя кам’за и другите индиански общности. Минало е време от срещата ни, от тогава съм се видяла и с други шамани. Най ме впечатли един индиански водач в джунглата, който ме научи толкова неща за да познавам и обичам това прекрасно място на планетата. А ведняж дори се срещнах и с един ягуар, най-почитанато животно от шаманите в Америка. Погледът на ягуара е човешки: има големи широко отворени зеници за да гледа света. като те погледне, усещането е, че те гледа за да те разпознае, сиреч, знае кой си.
И това, което правя преди и сега е същото: разказвам истории. Разказвам тук, в Латинска Америка, за нас там на Балканите, а когато ме питат, обяснявам и защо Европа е това, което е. За тях латиноамериканците, аз като историчка от Европа трябва да има търпение да седна да им обясня нещата, за да ги разберат. Аз търпение имам и затова не ми тежи да го правя. А като се прибера в България, на моите любознателни сънародниците им разказвам за това, което съм видяла и разбрала тука, в Латинска Америка. Все нещо трябва да се върши на този свят, не е ли така?
П. П. Роси и Весе, исках да напиша нещо умно в отговор на вашите ценни разсъждения за това какво е форума като феномен и какво е слово като слово... Почнах да пиша и изненада, излезе този съвсем различен текст. Не е теоретичен, както вече видяхте, направо си е повествователен и до някъде, има и литература. Аз не мога да разделя тотално повествователното на литературното. Те се си ходят заедно.
Текстът е все още без име, ако ви хрумне нещо, пишете. Не зная какво ще правя с този повествователен разказ, ама е хубаво поне име да има.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1579 |
|
Aneta de la Mar - 2010-01-05 19:41:47 |
|
|
Понякога професор Богданов се сърди, че си пишем някакви лични неща, вместо да пишем по текстовете и затова, след този силен анализаторски и изкупителски коментар на Леля, искам пак да сложа част от един текст на Вера Мутафчиева, с който да оправдая поне малко нашите маргиналии, които се появяват понякога. Във форумите е така – все едно хората си говорят наистина. Съвсем друго е човек сериозно и отговорно да си пише дисертацията, например, тогава говоренето става друго, държи се тежко, няма маргиналии, но пък има лично щастие и успех, докато във форумите по-скоро има, както казва Анета – мъдри текстове. Представяте ли си какво означават мъдрите текстове. Каква е разликата между текста на дисертацията и мъдрия текст - за това си мисля, докато се четем с В.М.:
“Върху бялото поле на изписаната страница от требник или псалтир се ражда през ранните години на чужда власт душеполезно откритие: приписката. Излиза, че копирайки безкрайно и точно нечие произведение, за да заслужи хляба си, копистът си е позволил няколко думи от себе си. Било, за да разсее монотонността на своя труд, било, за да даде воля на прелели емоции. Така писменият човек настъпателно си присвоява маргината. Там отразява той своя собствен, а не задължително работен живот.
В началото - свенливо, безименно: "Ох, ох, ох, мене грешния!" Тегло наистина, ала справедлива казън за греховете наши. Нека бъде отбелязана обаче като заслуга и нечия щедрост: "Бог да прости калугерицата от грях, оти ми донесе хляб мек и яйца да се наситя." Или:"Това аз пиша: дойде старец някой принесе вино, и напих се доволно". Друг още: "право ти ме болеше глава кого пишех този тетрад. И зъб бoли. Оле, мене грешния велики мъки са това, а на онзи свят ще ли бъде с мен грешния?"
"Това аз пиша!..." изстъпва вече авторът на десет думи, за да се ограничи от пороя църковно красноречие. Този автор си има професионални проблеми: "Писах аз, поп Стоян без перо, ами с клечка, за да видя може ли писа или не може, в лето 1703" .....
"Писменият" човек - както и досега се изразяват полуграмотните, - озъртайки се неуверено, излиза от анонимността.”
Много ми харесва това "слово за словото". И всъщност хич не ми е до оправдаване. Но нямам сили и желание за друго, просто и аз бих казала вече: "Уморихме се и оклюмахме от тази рационализирана така рационално изтълкувана философска любов. Нужен ни е глас от друг свят. Вече го търся."
Знаете ли каква е разликата между мъдрия и другия текст – в мъдрия текст винаги има лице, към което е адресирано словото – независимо дали то е призрак или очаквано създание, като в любовния дискурс... и като във форума.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1569 |
|
Kradla - 2010-01-04 03:17:01 |
|
|
Реших, че ще е добре да аргументирам накратко определението си за форума на професор Богданов като феномен в нашето време-пространство (българско). За да не седи толкова пресилено - самичко и като етикет.
1. Авторът и водещ форума, професор Богданов, е решил да прави книга в семинар. Това само по себе си не е ново дори в нашето време-пространство. Новото и неочаквано е формата на семинара – уеб семинар. Това е голямо разширение на възможни участници в пространството, но и страхотно кондензиране на самото време на семинара, поради бързата скорост и удобство във всекидневен смисъл, с която се осъществява комуникацията. Ако в обичаен семинар нещо значително се случва не по-често два пъти месечно извън ваканциите, в интернет-семинар се случва през няколко дни, а понякога и ежедневно, без ваканции. Времето тече с огромна скорост. Един месец форумно време вероятно се равнява на един семестър аудиторен семинар. Количеството обменени мисли, идеи, гледни точки също е много различно.
2. Етосът на форумното общество, предложен от професор Богданов – постоянното колебание между линиите на либералността и равенството, от една страна и линията на общото и свързващото, от друга. Донякъде подобен етос в уеб-общество съм живяла в обществото на Уикипедия. И там остава направено това, за което е постигнато съгласие по убеждение чрез аргументиране на различните позиции. Йерархията се основава на аргументираните позиции, а участниците са равни в правото си да аргументират позицията си относно въведени текстове. Разликата с Уикипедия е, разбира се, академичният характер на форума. В Уикипедия общото свързващо ниво на текстове е популярното и нехипотетично ниво.
3. Форумната общност. Форумът, както и един семинар, има естествена задача, поставена пряко от професор Богданов - да създаде общество. Поради виртуалността на семинара-форум, то би могло да стане (и стана) голямо. Не е така при традиционните семинари, в които патронът-водач говори пред 5, 7, 10 свои ученици (половината от които слушат без да обелват дума). Традиционният семинар е като едно езотерично общество на посвещаващ и посвещаващи се (понякога на посветени), и едва след време водачът публикува книгата си, написана в такъв семинар, като благодари на учениците си (или колегите си) за участието в семинара. Виртуалният семинар е отворен за всички, дори не само българоговорящи, както се оказа. Освен това, той се провежда публично в реално време и е достъпен както за участие чрез писане, така и само чрез четене, и особено важно – чрез препрочитане. Тези особености на виртуалния семинар усилват и кондензират съдържанието и възможностите за разбиране на текстовете и коментарите, които се пишат от участниците. Форумът показа, че наистина може да привлече много участници. Някои писаха в началото, после се отказаха, други прописаха по-късно, има много „само читатели”. Намериха се и повече от 10 души, които не се разочароваха и не се отказаха да живеят и участват в тази нова непозната реалност постоянно.
4. Титулните текстове на участници. Протегнатата ръка на водача на форума професор Богданов към участниците, с поощрение да пишат титулни текстове, е голяма чест и голямо изпитание за участниците. Това, обаче, е съвършен начин за създаване на истинска школа. Професор Богданов е избрал, тази школа да бъде широко интердисциплинна, дори не само в областта на хуманитарните изследвания. На мен ми се вижда, че за България това е феномен. Феномен ми се вижда, и защото във форума на професор Богданов хуманитарните науки изследват и правят човеци и общности, а не са се вторачили в себе си като единствен предмет на изследване.
5. Форумната реалност. Форумната реалност е реалност в текстове, но и реалност в живо слово, понеже коментарите се пишат докато се мисли, и се пишат, за да се разговоря. Това е една реалност, която постоянно се прави, постоянно протича – между живи хора (някои с по няколко образа) с техните текстове. Това е един експеримент за правене на нов тип култура, синтезираща писаното с устното слово. Има някакво подобие с гръцката античност (записано живо слово), но на друго ниво. Тук виждам огромен потенциал за анализ и проектиране, но може би още е рано – вероятно има нужда от по-голямо натрупване, както на текстове и коментари, така и на преживян опит.
Сигурна съм, че има и други неща, които са важни и които мога да изтъкна (има цели теми). Но се уморих. Ако друг ден ми дойде още нещо, ще го напиша тогава.
|
Тема № - 18 |
Коментар № - 1568 |
|
Лелята на Сократ - 2010-01-04 02:48:26 |
|
|
|