Разказът за любовта на Одисей и Пенелопа в Омировата „Одисея” |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/19_1.jpg) |
НЕВЕНА ПАНОВА
Големият епически разказ е многопластов, оплетен, многоразказен. Затова е изключително трудно неговото съдържание да се сведе до една ясна сюжетна линия. И ако все пак приемем, че основната тема на „Одисея” е изпълненото с премеждия завръщане у дома на дълго отсъствалия и прославил се цар и съпруг и възстановяването на семейния и колективен ред на Итака, то тук ще се опитаме да покажем как повечето малки разкази в рамките на големия сочат към тази тема, особено в брачния й аспект. Точно заради схемата на поддържане от разстояние и подновяване на брак със законна съпруга „Одисея” според този прочит разказва основно за съпружеската любов (и за отклоненията от нея) като за връзка, сама по себе си също многопланова, с не само чувствен, но и с икономически аспект, а и пряко свързана с отглеждането на наследници. За любовта като откъснато чувство в „Одисея” почти не се разказва пряко, откриваме единствено детайли, които загатват за нещо такова. В типичната геометричност и повторителност на епическия стил и брачните отношения се описват формулно и с общи прояви и елементи. Двойката на главните персонажи обаче, Одисей и Пенелопа, трябва да се представи и като уникална, като своеобразно положително изключение, за да заслужат те ролята си на герои на големия епически разказ. Още в самото начало на „Одисея”, след като поетът е призовал музата да му помогне да разкаже за хитроумния герой, който е изстрадал много след гибелта на Троя, но и много нов опит е придобил, се уточнява неговото настоящо местонахождение: Него единствен, бленуващ за родния край, за съпруга, светлата нимфа Калипсо напразно задържаше силом там в пещерата дълбока с надежда съпруг да й стане. (І, 13-15)* Одисей е изключителен най-напред с това, че единствен все още не се е завърнал от Троя, макар да копнее да види 1. родината си и 2. съпругата си. И макар че още не е разказано нищо за положението на Итака, нека вече маркираме следното сходство между съдбите на Одисей и Пенелопа по времето, когато започва разказът: те са разделени и тяхното събиране е несигурно, защото и пред двамата лежи перспективата за встъпване в нов брак – Пенелопа е тормозена от множество женихи, Одисей само от Калипсо, но пък тя е богиня. А на основния разказ приглася и цял хор от други истории/ историйки за предстоящи или вече сключени (успешни или провалени) бракове. Най-яркият негативен пример е съдбата на Агамемнон, убит при завръщането си от Троя от любовника на жена си Клитемнестра, Егист. Тази история всъщност донякъде обрамчва целия голям разказ, защото се споменава и в І песен, и в ХХІV песен (а се въвежда и на други места), когато за втори път се разказва от подземното царство, където пристигат душите на избитите женихи и разговарят със сянката на Агамемнон, който сам признава изхода на историята на Одисей и Пенелопа като щастливо изключение (ХХІV, 192-198) и се чувства сякаш и сам отмъстен, затова и логично тази сцена е поместена в последната песен, в която и на Итака настъпва успокоение и помирение след избиването на женихите. А защото Одисей е изключителен, той заслужава и по-специално отношение от страна на боговете. Така същинският разказ започва със съвет на боговете, на който Зевс си припомня втория край на историята с Агамемнон: съдбата на Егист, погубен пък от сина на Агамемнон Орест. Този пример не само подтиква Атина да направи паралел с Одисей, в чийто дом боговете не трябва да допуснат да се случат такива беди, но и поне загатва за това, че разказът за Одисей също няма да се прицелва само във връщането му навреме при Пенелопа (преди тя да се е омъжила повторно), а и в извършването на определени наказателни действия. Когато се въвлича историята на Агамемнон, винаги се набляга на вината на съпругата. Затова е необходимо „Одисея”, пак още от началото, да разказва и за самата Пенелопа като за изключителна жена, която не би съучаствала в погубването на съпруга си, който искрено копнее да се завърне при нея като при най-подходящата за него съпруга. Но коя съпруга е подходяща? И какво представлява една „подходяща двойка”? Нека привлечем своеобразното определение за щастливия брак, което самият Одисей дава пред дъщерята на царя на феаките Алкиной, Навзикая в VІ песен. Срещата между двамата маркира края на същинските му премеждия, принадлежи към етапа на уговореното между боговете връщане и също може да се разглежда като отделен разказ, потенциално любовен, но такъв той не става. Както всичко на острова на феаките е почти идеално, така и отношенията между Одисей и Навзикая остават в границите на редното романтично. Озоваването сред феаките като начало на завръщането към нормалния живот (а нормализация има и благодарение на акта на собствено разказване за случилото му се до момента), е действително завръщане към цивилизованото и спокойно живеене, каквото Одисей трябва тепърва да осигурява на Итака, като използва и модела на феаките, който опознава бавно и с удивление. Може би и затова, когато той, крушенецът, среща царската дъщеря край брега да пере с приятелки и робини, се държи почти неочаквано свенливо. Поетът вече е разказал, че Атина в съня е внушила на Навзикая мисъл за брак, тя е впечатлена от чужденеца, но нито сама, нито роднините й си помислят да нарушат онази клауза на гостоприемството (за което епосът също постоянно разказва), изискваща гостът да бъде отпратен, когато пожелае. Преди още царят и царицата да си го харесат като жених-пример за Навзикая, тя и той заедно измислят как по-деликатно да се вмъкне Одисей след нея в града, за да не заподозре някой, че тя вече си води жених. Това забавено запознаване и представяне пред феаките пък намеква за също поетапното и бавно приемане и ново запознаване с близките, което очаква Одисей и на Итака. И така, преди да тръгнат разделено според плана към двореца на Алкиной, в знак на благодарност Одисей пожелава на Навзикая (а донякъде и на себе си) истинско семейно щастие: Нека безсмъртни изпълнят каквото сърце ти желае – дом и съпруг, да ви ощастливят със съгласие пълно. Нищо по-хубаво, нищо по-драго от туй на земята – свързани с обич сърдечна, мъжът и жената да гледат своята къща – за завист и мъка на всеки противник и за утеха на близки. Най-много за собствена радост.” (VІ, 180-185) Пълното съгласие, homophrosyne (причастие от същия корен стои в оригинала и за „свързани с обич сърдечна”), е в центъра на това пожелание-определение: добрият брак се гарантира от общите мисловни нагласи, способности и предели. И именно като равняваща се с Одисей по разумност и хитроумност е постоянно представяна Пенелопа. Тези нейни качества, съответно, възпрепятстват разрушаването на техния брак, затова пък с гласа на други персонажи са констатирани като по-скоро негативни. Така може да бъде разчетено и пространното оплакване на един от женихите пред Телемах (ІІ, 82-128). Антиной изрежда хитростите, разтакаването, както и лъжливите надежди, които царицата дава на женихите, и уточнява, че тя дори е станала надменна покрай своите способности, с каквито не е известно Атина да е надарявала някога друга жена. По-специалната разумност на Пенелопа (в ролята й най-вече на слушател на разкази) се споменава и в някои разговори на Одисей със сенки в подземния свят, където той отива по съвет на Кирка. Но тук нека първо видим дали разказът представя йерархично като различни връзките на Одисей с жени, или те са напълно сходни – помежду си и с останалите приключения – негови забавяния. Магьосницата богиня Кирка влияе върху забавянето на Одисей сякаш най-вече именно с отпращането му към Хадес, откъдето той отново се връща при нея за кратко, докато желанието й да го задържи като съпруг е по-слабо от това на Калипсо. Одисей го споменава пред феаките със същата позната формула, с която представя съпружеския блян на Калипсо (ІХ, 28-36), но в сбития разказ-конспект пред Пенелопа не казва нищо подобно за Кирка, а само за Калипсо (ХХІІІ, 321; 333-337). Отново за Калипсо тръгва да разказва Одисей и към края на комплекса от разкази пред феаките, но се отказва, за да не се повтаря, което би било противно (ХІІ, 447-453), макар че той никакви подробности за нея не е разказал. Малко смутен е сякаш Одисей да разказва именно за отклонението си при тази жена-богиня. Освен това, в онази част от разказа, докато Одисей е при Калипсо (а това е единственото от същинските премеждия-пребивавания, които се описват директно, а не като преразказ на самия Одисей, без да броим престоя при феаките), откриваме един от онези сякаш небрежно добавени в описанието на хода на събитията детайли, които загатват за любов сама по себе си, а не единствено за по-обхватни брачни кроежи, нито пък за просто пожелаване на жена или мъж за отдаване на моментна наслада: Ах, тук животът му сладък течеше в копнеж да се върне в родния край! Охладня му сърцето към нимфата вече. Нощите в близост до нея прекарваше той по неволя там в пещерата дълбока – невлюбен до влюбена в него. (V, 152-155) Разказът е пак почти формулен тук, но звучи силно, дори тъжно (и богините страдат от любов, дори ревнуват, както показват други детайли: Калипсо определено ревнува от Пенелопа повече, отколкото смъртната жена от нея), но някак съдържа и края на историята между Одисей и Калипсо, защото не може да издържи безкрайно връзка, в която липсва точно единомислието и единното, сходно и за двамата чувство (ако би издържала, тя пък не би била интересна за разказа). Но да се върнем към онзи специфичен аспект на разумността на Пенелопа, благодарение на който с нея може да се разговаря повече, отколкото с други жени. В Хадес Одисей се среща и със сянката на починалата си от мъка по него майка Антиклея, която накрая го отпраща с думите: Но завърни се по-скоро ти на светлината и всичко запамети, да разкажеш на своята мила съпруга. (ХІ, 223-224) Антиклея не се съмнява, че събирането на Одисей и Пенелопа ще бъде успешно, затова не му дава други съвети, а му пожелава просто спокойно време заедно, в което той ще разказва, а тя ще слуша. В удължената от Атина заради тях нощ след разпознаването в ХХІІІ песен действително е така: споменава се, че Пенелопа също всичко му е разказала – около себе си и около Итака, но разказът й е представен много по-сбито, за разлика от приключенията на Одисей, въпреки че неговият разказ се разказва пък не за първи път, но по-важно е, че в тази двойка разказването е част от любовта, то следва или предхожда милувките и носи сходна радост: След като на близостта си и двамата се насладиха, почнаха те да услаждат сърцата един друг с беседа. (ХХІІІ, 299-300) Когато обаче Одисей се среща със сянката на Агамемнон, чува подобна, но и различна препоръка. Заради собственото си нещастие Агамемнон е пределно невярващ вече на жените, дори на два пъти (и тук, в ХІ, и в ХХІV песен пред душите на женихите по сходен начин) формулно поучително заключава: Нищо по-гнъсно и нагло не е от жената, която в своята мисъл крои да извърши такова коварство, ... тя си самата навлече позор и навеки посрами бъдните нежни жени, ако бъдат дори непорочни.” (ХІ, 427-428; 433-434) Непосредствено след това добавя, че Одисей е щастливец като съпруг на разумната Пенелопа и че от нея не би трябвало да очаква подобни коварства, но два пъти го съветва все пак да не бъде напълно доверчив дори към нея, а да пази тайни за себе си. За несигурната природа на жената, особено отдадената на любов, се загатва и в други случаи. Самата Атина използва лъжливото сведение, че Пенелопа се подготвя за брак, при това с конкретен жених (онзи, който предлага най-голяма зестра, разбира се), за да подкани Телемах да напусне по-скоро Спарта, където гостува на Менелай и Елена (от ІV песен), за да разпитва за баща си, а той междувременно е достигнал Итака с феакийския кораб: разбира се, това не може директно да бъде казано на Телемах, защото ще отпадне моментът с разпознаването между него и Одисей. Затова богинята аргументира настояването си принцът да се прибере с опасното настроение на Пенелопа: Само дано не отмъкне без тебе богатства от къщи, знаеш какво изменчиво сърце притежава жената. Повече мисли дома на съпруга си нов да подрежда, а за предишните рожби, за своя предишен съпруг тя, щом е починал, нехае и никак не иска да знае. (ХV, 19-23) Тонът на Атина може би не е толкова негативен, зад него стои логичното търсене от страна на жената на дом с мъж и деца в него, за които тя да се грижи. В тази ситуация отново няма място за любов. Когато обаче по-късно самата Пенелопа, отново фиктивно, се представя като готова да избере някого (този път след състезание, а не според предлаганите дарове) и да смени дома си, все пак прокрадва в речта си една дреболия, свидетелстваща сякаш именно за любовта, която няма напълно да признае новия дом: На Одисея божествен огромния лък ви предлагам. Който с юмруци успее лъка с леснина да обгърне, 75 който преметне стрелата през всички дванайсет секири, аз ще отида след него и този палат ще напусна – светлото жилище брачно, което изпълват богатства. В сънища – зная – нерядко ще спомня за него сърцето.” (ХХІ, 74-79) Следи от „чиста” любов откриваме често точно в несигурното пространство и време на съня, въпреки че текстът тук реално говори само за богатствата на стария дом, които ще се присънват в новия. Но в един по-ранен момент Пенелопа (полу)сънува и самия Одисей, и то в момент, в който той вече пребивава в палата и точно в момента, в който Одисей се замисля тя дали не го е познала, дочул стенанията й след този сън: Тази нощ някой подобен на него при мен пренощува. Беше такъв Одисей пред далечния поход. Обзе ме радост – аз мислех, че виждам не сянка, а истински образ.” (ХХ, 88-90) И още за коварността на жените. Големият разказ съдържа един тип малки разкази за по-ниски любовни връзки, които не могат да завършат с тържествен и облагодетелстващ брак, но в хода на разказването им могат да бъдат се правят отново обобщения, включителлно за цялата женска природа в негативен план. Става дума за връзки най-често на робини със свободни мъже, които могат да объркат и сериозна брачна история, както е в случая с онези робини в палата на Одисей, които стават любовници с някои от женихите. На пръв поглед обичайна ситуация, но именно те издават хитростта на Пенелопа, както се повтаря на няколко пъти с различни гласове (напр. ХХІV, 144): да тъче през деня и да разтъкава през нощта (времето в по-голяма степен заделено за любов, а тя хитрува точно заради обичния си съпруг). Дванадесетте виновни робини са обесени непосредствено след избиването на своите любовници и така разправата с женихите е разказана като още по-страшна (ХХІІ, 457-472). Но нека погледнем към една наистина странична на основната нишка история, част от автобиографичния разказ на свинаря Евмей, който се оказва роб в Одисеевия дом именно заради робиня, завъртяла нередна любов с чужденци и отвела го заедно със себе си далеч от дома за продан: Моят баща бе довел у дома финикийска робиня стройна, с прекрасно лице, в ръкоделия светли изкусна. Нея подмамиха скоро мъже финикийци коварни. Прала до техния кораб. Един от мъжете завързал с нея потайна любов, любовта пък замайва главата лесно на слаба жена, ако бъде дори непорочна. (ХV, 417-422) Робинята е представена като симпатична и сръчна, но не се казва, че е умна. Тя среща своя бъдещ любовник, докато пере край корабите – както Навзикая открива Одисей, но принцесата не е слаба и не е замаяна извън допустимите граници от Одисей: явно любовта е за разумни, силни и благородни жени. И Пенелопа е несъмнено не-слаба жена, но в хода на разказа установяваме, че Одисей следва повече мъжкия скептичен съвет на Агамемнон, отколкото този на майка си: дори и не помисля да се разкрие на Пенелопа със самото си пристигане (разбира се, епосът не би допуснал това, защото иначе радостта от разпознаването би била много по-малка и самият разказ – по-неподреден), а и съвсем не й разказва всичко (не само за миналото, дори повече за актуалните си планове). От друга страна, точно защото много му прилича, Пенелопа също е безкрайно предпазлива: Одисей заподозирва, че тя го е разпознала, слушателят на разказа също би трябвало да се досеща за нещо подобно, но открито тя (дори наистина коравосърдечно, както казват и Телемах, и Одисей) отказва да го разпознае веднага, макар той сам да й се представя в момент, когато вече, така да се каже, е отново единственият й жених, защото е избил другите. А красива ли е Пенелопа? Това е въпрос, по който разказът е по-пестелив, но все пак темата е въведена няколко пъти, както по формулен, така и по-открояващ се начин. Пенелопа определно е по-незабележимо красива от Елена, но и тя би могла да бъде неотразима. При определени обстоятелства: „Ах, Евримахе, отнеха от мен боговете предимства, хубост и прелест, откакто отплаваха в поход за Троя храбри аргейци, и моят съпруг Одисей с тях потегли. Ако се върнеше той да ми бъде закрила в живота, бих била повече славна, цъфтяла бих с повече хубост. (ХVІІІ, 251-255) Любовта не само търси красота, но и доставя и поддържа такава, казва Пенелопа. След малко пък Одисей (тоест чужденецът критянин), сам се хвали пред Пенелопа, докато тя изпитва първо него дали наистина е виждал Одисей: Вярвай ми, всички жени го заглеждаха с пълна почуда. (ХІХ, 235) Това е пояснение, което незадължително съпровожда описанието на мъжа, а и странно ни изглежда, дето Одисей сам го отнася до себе си, но всъщност и Пенелопа сама индиректно е признала голямата си хубост, само временно отнета от страданието, и той й вдъхва надежда да го очаква и като впечатляващ мъж (не само като цар и съпруг), за да се разхубави още повече. Одисей и Пенелопа се събират и вероятно разхубавяват, макар радостта им да е сравнително делова в началото, тъй като трябва да се обмисля как да се избегне мъстта за избитите женихи и точно в това преплитане на прагматизъм и желание за любовна радост, те, без да искат, успяват дори да отпразнуват нещо като повторна сватба, още преди края на разпознаването помежду им, защото Одисей се разпорежда да се свири и танцува сватбен танц, за да не се разчува още за сечта, а да си мислят минаващите наоколо, че все пак сватба се случва, и планът успява: Сигурно сватба празнува ухажвана Пенелопея. Ах, безочливата! Тъй ли тя не изтърпя да изчака да се завърне съпругът, просторния дом да запази?" Казваше някой така, но не знаеха що става вътре. (ХХІІІ, 149-152) И събирането на Одисей и Пенелопа е действително единият щастлив край на епическия разказ. Щастлив край е, защото вече сигурната раздяла на съпрузи в никой момент от разказа не се представя като ценност, за нито една от страните. Затова ще приведем и две типични Омирови разгърнати сравнения в тази посока. Те не са и толкова типични, защото и двата елемента във всяко от тях са все прояви на човешки чувства, а няма паралелизъм с емоции от животинския свят или някаква природна динамика, например. Не съвсем типична, но съществена за предлагания тук прочит е и размяната на пола. Първо Одисей е сравнен със страданието на жена, изгубила съпруга си в битка като свидетелка на неговата смърт, така че по-близък паралел със семейната история на Одисей и Пенелопа е както възможен, така и доста нестабилен. Поводът за скърбенето на Одисей е песента за дървения кон на певеца на феаките Демодок: Одисей слуша собствената си история, преди да се е представил, сякаш преди сам да знае кой е, нито дали ще има кой него да оплаче любовно (въпреки че щастливото завръщане му е вече предизвестено): Както ридае жена над трупа на съпруга обичен, който край своя град роден пред войнски редици е паднал, за да отмахне от град и и семейство деня на разруха; вижда го тя, че умира, че в тръпки предсмъртни се гърчи, пада въз него и гръмко ридае; отзад враговете с копия удрят без жал по гърба и по нейните плещи, да я откарат в робия за труд и ужасни неволи; нейните нежни ланити ще вехнат от жалостна горест – ронеше жалостни сълзи така Одисей из очите. (VІІІ, 523-531) Пенелопа пък – която прекарва целите тези двадесет години на Итака, без да пътува – е сравнена с крушенец, който най-сетне съзира сушата и изпитва неимоверна радост: Както за суша жаднеят крушенци плувци, на които здраво скования чълн, от вълни и от вихър понесен, бог Посейдон земедържец разбил по морето пустинно, малко от тях по вълните пенливи към твърдата почва плуват с тела, напоени от морската пяна солена, най-сетне стигат желания бряг от злината спасени, тъй се любуваше тя на съпруга желан и дочакан, без да отнемаше лакти от шията на Одисея. (ХХІІІ, 233-240) С помощта на двете сравнения трябва да се разкаже за силни емоции: откъде идват сълзите на Одисей, колко силна е прегръдката на Пенелопа. Оттук и като финал ето още няколко нишки от тъканта на „Одисея” като предимно семейно-любовен разказ, които заслужават собствени малки разкази и коментаторски позиции: Описанието на външните прояви на радостно или мрачно любовно чувство може да бъде отделна тема: какво значат сълзите, има ли истински и лъжливи сълзи, каквито разкази има, а и дали премаляването на колената от страстно желание по някого е същото премаляване като онова от страх? И още: каква е стойността на разказа от VІІІ песен за тайната любов на Арес и Афродита и наказанието, което те получават от Хефест, измамения съпруг – това съвсем откъсната история ли е, която Демодок изпява, за да не пее повече за Троя и да не реве повече Одисей, или има много общо с разказа за доброто и хармонично семейство и неприятностите, които идват, когато хармонията я няма? Или пък може да се разглежда като част от поредицата разкази за божествени и полубожествени любови, по които понякога се рефлектира и пряко: Калипсо е недоволна, че богините не успяват пълноценно да правят любовни двойки със смъртни, докато мъжките божества успяват (за такива успешни, но и драматични за смъртните жени отделни истории пък разказват сенките на известни жени в ХІ песен)? Доколко, ако следим линията на разказа за инициацията на Телемах като наследник на престола (развита най-вече в първите четири песни, но и доразвиваща се през цялото останало епическо време, докато се описват събития на Итака), е важна ролята на намеците за неговата предстояща някога сватба, за която самата Елена му дава предварителен дар, който засега да бъде пазен от Пенелопа? А доколко можем да открием сюжетна нишка за съперничеството между Елена и Пенелопа като две важни знатни женски фигури, но носителки на различни красоти, таланти и разумности? А какво допринася за развитието на любовните разкази особеното протичане на епическото време: кое време е дълго, кое – кратко, кое изминава бързо? Колко още би издържала Пенелопа да очаква Одисей: може би много, защото двадесетте години се оказват пренебрежим период и биват разказани между съпрузите (а чрез разказа поне частично наваксани за тях като разделена доскоро двойка) за една, макар и по-специфично дълга нощ? Или е по-силен другият вариант: Одисей се завръща в точния и някак последен възможен момент? И доколко може да се сметнат за изразители на представата за (щастлив) брак символи като брачното легло, което се явява във всяка почти брачна история, и то не само за да препрати към отдаването на любовни наслади върху него като елемент от съпружеския живот, но и като образ на този живот като цяло (тук могат да се направят интересни вглеждания по-отблизо в оригинала как и какво значат и в какви (плеонастични понякога) словосъчетания влизат думите с такъв смисъл)? И Пенелопа все пак – буквално и метафорично – изпитва Одисей чрез тайните на тяхното брачно ложе (ХХІІІ, 174 и сл.). От друга страна то явно е и най-стабилната и непоклатима вещ в дома, изградено около маслиновия ствол (детайл, който се споменава действително само при разпознаването, но не и преди това, макар да би успокоил слушателите на големия разказ, че щом то е непоклатимо, и връзката между Пенелопа и Одисей няма да се разпадне). За една пределна стабилност говори и горното сравнение между Пенелопа (влязла в кожата на пътувалия Одисей сякаш) и крушенците: тя се успокоява и радва, защото вижда Одисей като сигурната суша (на която има и непоклатими брачни ложета), макар към тази суша да трябва да се стреми всъщност сам Одисей според предсказанието на Тирезий, че животът му, най-общо ще бъде щастлив оттук-насетне, ако забрави за морето (ХІ, 120-137; ХХІІІ, 268-283). И въпреки огледалността, характерна за епическия стил, в случая с „Одисея” можем да кажем, че началото и краят не са симетрични на всички нива на разказа, а имаме движение от динамиката и неизвестността (на движението, случването, приключението, но и на срещите, любовите, кратките връзки) към статичността (на помирението и на предсказания и избран от един момент нататък Одисеев отказ от пътувания и шавания, но при често сладко отпочиване на маслиновото ложе и стабилност на радостта от единомисления брак). Въпреки че така вече разказите за нови премеждия (поне истинските и личните, за фикционалните и за чуждите не се знае) ще са по-малко, но любовта като всекидневие – повече.
----
* Всички цитати са по второто издание на „Одисея” в превод на Георги Батаклиев от 1981 г.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Добре, какво в крайна сметка толкова скандално има, ако кажем, че всъщност Одисей не "обича" Пенелопа и не вижда в нея само Пенелопа, така както някой днешен влюбен и оглупял Х, вижда в някой днешен обичан У само У, който за него е напълно уникален, различен и отделен от света? За Одисей Пенелопа, изглежда, не е конкретната обичана жена, различна от всички други жени по личностните си характеристики; тя е тази, която, по особен начин, е всъщност най-много други неща и най-малко лична; тя е син, дом, прослава, трудно, но възможно обещание за безсмъртие, вярност, пълен килер, сръчност и т.н. Ако кажете на днешната жена, която обичате, че тя за вас е пълен килер и че се радвате, дето тя е приела напълно вашите качества и се е обезличила, сигурно ще ви отговори: ама моля ти се, драги, ти не си истински влюбен в мен.
|
Тема № - 19 |
Коментар № - 1663 |
|
г-н Паламед Шарлюс - 2010-01-15 00:47:32 |
|
|
Д-р Шарлюс, май все пак не съм дала ясно обяснение по последното ви питане, а то може би е основното (но подозирам, че по това и още ще трябва да обяснявам) - ако наистина от огромния ми преден коментар излиза, че се измъквам именно от този отговор, тогава да доуточним въпроса: кое е проблемно в моя текст според вас: че изобщо има нещо "любов", или че то може да остава непокътнато (не съм заявявала последното - въпреки че не твърдя и че е абсолютно невъзможно, но това не можем да разберем по "Одисея", съгласна съм, - нито устно, нито писмено, особено ако нещото се мести тук и там)?
И въпреки "смехотворния" регистър на писане тук в момента, но все пак като поздрав заради появата на Кирка (истинската), ето един добър и сериозен текст за тази точно магоьосница, който и препоръчвам сериозно, подозирам, че ще допадне особено на някои от участниците в дискусията:
http://liternet.bg/publish23/v_kalfina/razkazyt.htm
|
Тема № - 19 |
Коментар № - 1662 |
|
НП - 2010-01-15 00:22:07 |
|
|
Д-р Шарлюс, тъй като се включвате едва сега в дискусията, а и сама знам, че натрупаните текстове трудно се усвояват наведнъж, ще повторя някои неща, които са заложени и в титулния текст, и в повечето от коментарите:
- аз не смятам (дори да е глупаво да не смятам), че Одисей се връща на Итака (главно) заради Пенелопа, но все пак говоря за “любов” между двамата;
- и все пак, използвам “любов” доста условно: съгласна съм, че любовта не е само точно това, но има нещо, което някак позволява да се разпознае все любовта в едно, второ, трето, дори то да не е самата любов, а може и да е неназовимо, а тогава май ще е все едно как го наричаме, следователно може и “любов” да го наричаме... не твърдя, че това “онова” го има при Одисей и Пенелопа, но пък трябва да е имало нещо, което да води дотам, разказът така убедително да ги рисува като приличащи си и да ги събира... може би и идеята за същността на любовта някак се е изменила във времето (осъзнавам клишето), така че, колкото и да интерпретираме, да не успеем да разберем любов ли е било това или не; явно са се променили и някои дребни детайли, свързани с този проблем: Пенелопа,например, в крайна сметка трябва да е била между 35 и 40-годишна, когато Той се е върнал – това стара жена ли е? на нас не ни звучи така, но пък самият 20-годишен период на празен брак може да я е състарил... но да не забравяме, че според други версии на мита, в един момент на Итака се появява синът на Одисей от Кирка (sic! - извинявайте, не знаех, че ще появите във форума точно на този коментар, но пък може да изясните каква е истината пък за това, че вие се омъжвате за Телемах в един момент?), много по-малко вероятно от Калипсо, Телегон, за да търси баща си, но го убива в някаква свада, преди да го разпознае, след това съжалява горко и за утеха се оженва за Пенелопа; повечето женихи също имат детски спомени с Одисей, т.е. те са били деца, когато той е отпътувал – значи във всеки случай Пенелопа не е грохнала и състарена дотолкова, че да не я искат и доста млади кандидати (явно това не е проблем в онзи контекст, статусът е по-важен);
- по-интересно е питането ви за разликата между Кирка, Калипсо и Пенелопа, макар че имах чувството, че главно за това съм писала досега – според мен връзките на Одисей с тях са представени като доста сходни; и външно те се описват по сходен начин – Пенелопа в момента може да не е особено красива, но сама се оправдава, че е изтощена от плач, иначе сама се мисли за никак нелоша; Кирка, макар и богиня, се явява “разкрасена” пред Одисей след завръщането му от Хадес в ХІІ песен (въпреки че е богиня, тя полага допълнителни грижи как да изглежда и как да я види Одисей), Калипсо – не е сякаш директно описана красотата й, но на едно място тя сама казва, че Пенелопа като смъртна не може да се мери с нея (има се предвид главно външно), т.е. поне сходна загриженост за собствения външен вид в погледа на мъжа има и при трите; обаче, май пак се повтарям, като че ли все пак историята с Калипсо е по-любовна от другите, затова и за нея не се разказва почти нищо, няколкото години, които Одисей прекарва при Калипсо, остават “скрити”, така, както изисква, впрочем, и името на богинята; но може би проблемът е главно наратологичен: не може да се смесват различните типове разказ: престоят при Калипсо е важен с граничния си край като хронотоп, откъдето Одисей вече сигурно си тръгва към Итака (макар и през феаките), и този престой е по-свързан с връщането, отколкото с приключенията преди тези няколко години, разказва се епизодът, успореден на случванията в момента на големия разказ, но не и миналите години там, макар те да формират повече от половината време от завръщането и така, за съжаление, не разбираме, например, дали за Одисей е имало някакво изпитание при нея, преди да си заживеят щастливо заедно...
- а може би пак своеобразен “дефект” на епоса е, че не умее да представя успоредни събития точно така, като едновременни – дори Одисей да е бил раздвояван или разтрояван, както казвате вие за себе си, сигурно аз мога да кажа за себе си, а вероятно и повечето други форумци за тях си, че се чувстват при осъзнаването на различността на любовта (обичта?) с различни хора, та дори Одисей да е подозирал нещо подобно, той може да бъде представен най-много като колебаещ се за миг – при кого да остане – Калипсо или Пенелопа, Сцила или Харибда да избере, но не и дълго да живее с мисълта за двете: до един момент му е приятно с богини, после решава да се докаже пред женихите, че е още чакан от жена си, и тръгва.
- с вашата т. 2 съм до голяма степен съгласна, но за пътуванията ще пиша нататък, тук само: това за орнаментираното от чудни случки забавяне много ми харесва и е така, но все пак пътуванията още се приемат като страшни, не са толкова очаквани, или поне до “Одисея” (този епос свидетелства за частична промяна в тази посока) те са били поне 50/50 : страшни/обичайни...
|
Тема № - 19 |
Коментар № - 1661 |
|
НП - 2010-01-15 00:03:05 |
|
|
Моите почитания, г-н Паламед Шарлюс! Прекрасен коментар, смях се със сълзи, а то хич не е само смешно. Ще чакам с Вас отговорите на въпросите, които поставихте!:-) |
Тема № - 19 |
Коментар № - 1660 |
|
Кирка (истинската) - 2010-01-14 23:16:13 |
|
|
1) Все пак Одисей пътува не само към "Итака", но и от "Итака". Действително, както отбеляза Лелята на Сократ, той е тръгнал с нежелание, но пък, доколкото неговият образ принадлежи не само на "Одисея", но и на "Илиада", там изобщо не го виждаме да страда за Пенелопа и за родината си; напротив, не е по-различен от останалите герои, които искат да се прославят и да придобият ценности от сраженията с троянците; не той, който иска да си е у дома, заплашва да си тръгне, а Ахил, който иска най-много от всички да не е част от обикновения човешки свят; и когато във Втора песен войските хукват към корабите, точно Одисей е натоварен от Агамемнон със задачата да ги спре.
2) За нас пътешествието е сякаш вътрешна нагласа, "търсене на себе си", докато в "Одисея" то е напълно овъншнено и мотивирано; в него всъщност няма нищо скрито, неизвестно и неочаквано; слушателят на епоса се радва може би не толкова на загадката от пътуването, колкото на орнаментираното от чудни случки забавяне, на усложненото и непряко достигане до целта, на прекрасната грапава повърхност на външния свят.
3) "Всички знаем, обаче, че някои силни чувства ни правят по специфичен начин и глупави." Нека попитаме така, по-сурово: добре, до кого се отнася това много силно изречение: до Одисей, който отказва брак с богиня, или до Лелята на Сократ и НП, които искат любовта да е непременно точна и умна, тоест щастлива и ефективна. Пита ли се изобщо Одисей за това? Някъде казва ли: мани я тая проста стара Пенелопа, връщам се при богинята? Някъде изобщо колебае ли се, че и Пенелопа ще му донесе безсмъртие, само че не по лесния начин, в който боговете те грабват на Олимп, а по трудния и несигурен човешки, в който нещата никога не стават направо и така, както са желани? Някъде "раздвоява ли му се сърцето" между една любов и друга любов, така, както на мен може да ми се раздвои и разтрои, защото мога да сметна, че любовта с един човек е напълно различна от любовта с друг? Изобщо, нека НП да опише, вглеждайки се по-внимателно в текста, дали има толкова голяма външна разлика между Кирка, Калипсо и Пенелопа: те как изглеждат, с какви думи ги нарича текстът, как протича свързването на Одисей с тях?
Най-проблематичното, което ми се струва, че казва текстът на НП, е: има такова нещо "любов", то е някакво такова, каквото е в "Одисея", затова ние можем да го местим тука и там, да го оставим да си лежи непокътнато двадесет години, да го свързваме с това и онова, то обаче няма да се променя и пак ще е любов. Моля, обяснете. |
Тема № - 19 |
Коментар № - 1659 |
|
г-н Паламед Шарлюс - 2010-01-14 22:34:36 |
|
|
Много се радвам на новото раздвижване/разговаряне, ще дочитам и коментирам и нататък.
Засега исках да кажа само, че и на мен Левкотея ми е доста любим персонаж, макар и толкова епизодичен: Одисей просто не може да се отърве от жени, които дори и да не успеят да влязат в любовно отношение с него, поне му помагат :)
За силните чувства, които също му помагат да се върне на Итака: аз тъкмо вече бях приела мнението на всички участници в дискусията дотук, че за любов между Одисей и Пенелопа в никакъв случай и дума не може да става, а ето че Лелята на Сократ пак провокативно извади тази теза :)
Според мен епосът не е звучал нито точно като вълшебна приказка (за деца), въпреки несъмнената си близост с този жанр, нито като свидетелство за мистерии - съвсем схематично: за първото е твърде усложнен, за второто - твърде прост и открит, дори катабазата се представя толкова детайлно. Ще се опитам по-късно да дообясня какво има предвид.
Може би има наистина нещо "отвъдно" в цялото пътуване и завръщане на Одисей: с пристигането на Итака той се озовава трайно отвъд досегашните приключения, и заедно с повторното сближаване с Пенелопа трябва завинаги да напусне етоса на пътуването след едно последно пътуване, което ще го заведе отвъд света, който познава морето.
Не се бях замисляла колко много пътува и Едип, но може би тук също се крие сериозна разлика между него и Одисей: при Одисей сякаш пътуването предхожда подразбиращото се желание да възстанови някакво благополучие, докато при Едип напускането на даден топос все е наложено от надеждата на мястото, което напуска, благополучието да се задържи. |
Тема № - 19 |
Коментар № - 1658 |
|
НП - 2010-01-14 17:41:10 |
|
|
Не звучи много разумно да се твърди, че разказът за пътешествия е по-стар, по автентичен, от самата идея за пътешествие. Но ако се замислим може и да не изглежда така странна тази идея. Приказките и митовете, всички тези разкази, дето се появяват още преди да има писмена култура и да се говори ден днешен за цивилизация, идват съвсем не случайно. Имат определена цел: показват и подреждат, разказват и осмислят света, в който живее древният човек, но не само малкия свят, ами и този, по-големия, ей там, докъдето стига погледа и най-големия, дето и погледа не стига, но въображението, да. Тези първи творби на първите хора говорят за единността на света (поне митовете), затова е включено разбирането за това което е разбирано като ‘тук’ с онова, което е наречено (квалифицирано) като ‘там’. Там много често е, където никой не е бил досега. Но човек е странно същество - вечно иска да е нещо повече от себе си. Например, иска да види по-далече от това, което познава като ‘тук’ и затова търси и намира начини да стигне до това 'там', няма значение къде точно е там.
От друга страна, за да се разкаже за друго място, за друг свят, бил той подземен, надземен, приказен, магически и прочие, не са нужни само думи и сложна реч: един танц, една скална рисунка, една мелодия говорят и не само говорят. Те също разказват, защото строят разказ.
Що се отнася за пътешествията, няма да е пресилено да кажа, че те са стимулирани от човешка способност да се ‘въ-образ-ява’, да се 'виждат' други места, преди да са видени. Човек тръгва на път не само, защото не познава онова там и иска да го посети, ами и защото си представя, че ей там има нещо, например, само за него и затова ‘трябва’ да го види със собствени очи, да го докосне със своите ръце, да го помирише със своя нос, да го вкуси със своята уста, да го чуе със своите уши... Да се свърже по някакъв начин с това там, другото, и тогава може би ще го владее, няма да е така чуждо или поне да го притежава за малко, това е достатъчно. Вариантите на връзка с 'другото' са много: тръгват от не разпознаване на другостта и стигат до тотално сливане с нея. За всеки човек тази среща с другото се явява като пробен камък. Не всеки е Одисей, не всички се връщат при Пенелопа. Някои дори не се връщат.
Но защо един пътешественик решава един ден да поеме пътя на обратно, да се върне в къщи? Дали семейната връзка е така силна, че го кара да пожелае да не се скита повече нагоре-надолу, а да копнее да се събуди в своето легло (онова там, дето има корени пуснати в родната земя и на което спи Пенелопа сама от толкова време)? Не е едно и също да си в пещерата с циклопа и да те гони да те хапне и да си у дома при Пенелопа и да си приказваш със сина си. Дали родната земя зове (наистина зове?) и кара чужденеца да не иска повече да бъде смятан от другите за чужденец, а да се върне и да бъде това, което е бил преди да тръгне? Дали просто човек един ден се уморява да ходи насам-натам и просто решава, че стига, до тука, каквото е било, е било. Има ли неща, които могат да накарат един пътешественик да избере пред пътя, пристана? Този, който пътува, отговорен ли е за това, което е изоставил в родния си дом?
Ако не се върне, този, който е вечно на път, ако не е със своите хора, кой ще разкаже за това, което е видял, преживял, познал? Една перипетия е нещо случило се, ако е разказано. В противен случай е забрава, значи не може да бъде нещо. Затова ако пътуващият не се върне, пътуването ще е пътуване на някъде, но това не е пътешествие. Пътешествието има нужда от финална точка, от край за да може да бъде осмислено и разбрано в многозначния смисъл който носи от Древността до наши дни. В този смисъл, и началото на пътешествието не е начало, ако няма край, завръщане или поне последна точка, която да е позната на другите. Пътуването е преместване в голямото време и в голямото пространство. Ако пътуването е нещо, което се случва на един, на малцина, сиреч, това е персонално, лично преживяване, то разказът за пътешествието не принадлежи вече на този, който е пътувал, а на тези, които са чули разказ и са го разказали на други.
Преди години, на една писателска среща, един писател сподели, че за него има само две големи теми в литературата: за тези, които тръгват на път, тръгват на някъде и за тези, които се завръщат от път, прибират се от някъде. Макар да виждам, че това идеално пасва на Илиадата и Одисеята, не спирам да се питам, не е ли прекалено лесно така да се обобщи цялата литература на човечеството? Аз, за себе си, твърд отговор по този въпрос, нямам. Само нахвърлих мисли за пътешествието надскачайки самия текст за Одисей и благодаря сърдечно на Невена за това, което е написала и споделила с нас. Има толкова неща, които могат да се кажат за любовта в Одисеята (не само на Одисей и Пенелопа) и аз от няколко дена седнах да чета 'голямата книга' за да проследя тази тема в този перфектен разказ (епопея) за пътешествие.
|
Тема № - 19 |
Коментар № - 1657 |
|
Анета де ла Мар - 2010-01-14 17:04:49 |
|
|
Доц. Варзоновцев и Анета,
Чак сега разбирам, за какво чепкахте разказа за Орфеевия катабазис при моя текст. Добре че отдавна съм си признала, че съм бавноразбираща. Вие сте ми помагали, ама аз не съм схванала. В текста и коментарите за изстъплителните празнувания се опитвах да покажа, че любовта е едно средство за обезсмъртяване, защото е двигател и към пътешествията в отвъдното заради любимо същество.
Това може да е приложимо и за връзката на Одисей и Пенелопа, изглежда в обратната посока – връщане от отвъдното, включително с отказ от безсмъртие.
Одисей не иска да ходи на Троянска война, иска да си седи при жената и бебето Телемах. Даже на луд се прави, за да се измъкне от обещанието, което е дал на ергенски акъл. Не успява да се направи на луд много добре, защото Паламед (не Шарлюс), слага бебето Телемах пред ралото, и Одисей спира да оре и да сее сол.
Искам да подсетя, че още преди Троянската война, връзката между Одисей и Пенелопа е описвана като много силна. Тягата й движи връщането на Одисей – дали от Троя, дали от отвъдното. И да не е точно от отвъдното, и двете еротични приключения на Одисей са с богини. Следователно нито Пенелопа има от какво да ревнува, нито следва тези авантюри да се тълкуват като изневери. Свещеният брак трябва да е бил част от Кабирическите мистерии, в които Одисей сигурно е бил посветен, щом кабирическата/Самотракийска богиня Левкотея го спасява при корабокрушение с булото си (свалянето на женското було е също знак за брачен акт).
Наистина, отстрани изглежда глупаво да се откажеш от вечна младост и безсмъртие, за да се върнеш при някаква си остаряла жена, пораснал син, стар баща и скалист остров. Всички знаем, обаче, че някои силни чувства ни правят по специфичен начин и глупави.
Какъв въпрос, Анета, като онзи за яйцето и кокошката! ;-) Дали пътешествията или разказите за пътешествия са първи, сигурно зависи от средствата за разказване. Сега, като има камери, и двете стават едновременно. А ако се върнем във времето, когато хората са имали малко думи за изразяване, сигурно е имало основно пътешествия.
|
Тема № - 19 |
Коментар № - 1652 |
|
Лелята на Сократ - 2010-01-14 00:30:25 |
|
|
Кое се е първо по време на създаване: разказът за пътешествия или самите пътешествия? |
Тема № - 19 |
Коментар № - 1651 |
|
Aneta de la Mar - 2010-01-13 23:30:59 |
|
|
Нека набавим още една връзка: Одисей-Едип.
1) По търсенето на благополучие за своята общност, разгръщащо се всъщност в търсене на истинския произход, Едип прилича на Одисей; различна е само посоката на промяна, която претърпяват двамата герои: докато при Одисей възстановяването на загубения личен статут съвпада с възстановяването на итакийското благополучие, при Едип нещата стоят другояче: откривайки рода си, той губи личното си благоденствие, макар че това на тиванците бива възстановено. 2) Бидейки с летлива и много променлива идентичност, и Одисей, и Едип по някакъв начин не могат да бъдат по-цялостно определени от текста иначе, освен чрез непряко описание, чрез криволичения на смисъла, чрез езикови хитрини и гатанки; но и на това ниво на приликата различието се структурира полярно: Одисей е този, който създава лъжи и двусмислия, Едип е този, който се сблъсква с тях и трябва да ги разрешава. 3) И двамата герои не са устойчиво позиционирани във физическото и социалното пространство; в пътя си към Итака Одисей се придвижва с трудност и перипетии от едно място на друго, както се движи с трудност и Едип, който се мести от Коринт в Тива и после в Атина, където намира убежище при цар Тезей; и двамата се намират също така ту отсам, ту оттатък граничната линия между вътрешността на социалното, представлявано от ясно разпознаваеми и подредени йерархии, и неговите най-крайни външни полета, населявани обикновено от скитници, просяци, бегълци и изобщо от хора, загубили по някаква причина правото да бъдат част от полиса.
Предлагам едро тази връзка, защото ми се струва, че като следваща стъпка можем да използваме проблематиката на времето в "Едип цар", където тя е доста богато развита, и да я отнесем след това към Одисей и "Одисея", където експлицитно почти не присъства. |
Тема № - 19 |
Коментар № - 1650 |
|
ГГ - 2010-01-13 23:25:08 |
|
|
|