ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
КАКВО Е ЛИТЕРАТУРА? |
Първо продължение |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/24_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Уважаеми форумци! Един вид избързвам с публикуването на другите две части на обещания текст, тъй като, от една страна държа да го споделя с вас, а, от друга, разбирам, че догматичната форма на моя изказ ви смущава. Скоро, без особено бавене ще предложа и третата част. Отново подчертавам това, което целя – искам да представя голямата промяна в модерното и постмодерното разбиране за текст и литература като един вид системно положение. След съвсем скорошното представяне на третата част ще се върнем към топлото говорене. Моля ви, не загърбвайте съвсем моя опит да покажа и изкажа какво правят литературните говорения и особено това, което цените - топлото естествено говорене по избрана тема.
С пожелание за Светъл празник
*** Общо разбиране за текст, контекст и дискурс. С въвеждането на големите класове литература и нелитература и определянето им като набори от текстове прагматическата гледна точка на тази парадигма налага второ паралелно определение – че литературата и нелитературата са и набори от контексти и дискурси. Може да се добави и трето – че литературата и нелитературата са набори от комуникативни ситуации на разбиране на текстове. Което би трябвало да включи и създаването им, тъй като то също е разбиране и комуникиране. Но да оставим това възможно разширително определение и да разгледаме отношението, което се поражда от първите две – че литературата и нелитературата са набори от текстове и, от друга страна, че са набори от контексти и дискурси. Говоренето за текстове може и трябва да се успореди с говорене за контексти и дискурси, тъй като всеки текст се свързва и отнася към друго, с което образува допълнителна цялост. Първото друго това са едни или други външни среди и връзката между тях, която наричаме свят. Поради гледната точка на текста ние наричаме тези външни среди контексти. Отношението на текста към тях е сложно. Текстът ги сочи, но също и ги представя. Претендира, че това представяне е точно и същевременно, като схематизира контекста, го преправя и дори прави наново, въпреки че няма такова ново, което да не съдържа реални елементи. И още нещо - текстът ползва контекстите, като извлича от тях аргументи за разбирането си. Второто друго, с което се свързва, което ползва и към което се отнася текстът, са т.нар. дискурси. Речеви модели за съчетаване и протичане на елементи, те са и модели за представяне на нещо в среда в свят-реалност. Именно по този втори пункт дискурсът става синоним на контекст. Разбира се, средите-светове-реалности, моделирани от контекстите, не съвпадат със средите-светове-реалности, моделирани от ползваните от текста дискурси. Това се отнася особено за литературните текстове, които благодарение на несъвпадането и разминаването между контексти и дискурси постигат нормативно за литературата положение – представят многомерни среди-светове-реалности. Подобно несъвпадане с подобна нагласа към многомерност определя и вторичните текстове, които се образуват при разбирането на един литературен текст. Те са от два типа, които се допълват. Първият е рефлективен и си служи с инструментални идеи-понятия. Това са анализите и теоретическите текстове. Вторият тип текст, който се получава при разбирането на литературен текст, имитира представената многомерна среда-свят-реалност. При този тип в реален, или, по-точно казано, в по-реален план, съдържанията на използваните от рефлективното разбиране инструментални идеи се преплитат и размиват. Като казвам вторични текстове, имам предвид и обикновеното четене-проумяване на литературен текст, и съзнателното му рефлективно представяне. При обикновеното проумяване, представянето има по-малко проблеми, защото е ред от представи, емоции и общи нагласи, които протичат семиотично, знаково напластено. Т.е. макар и не същото, то е горе-долу такова, каквото е и в разбирания литературен текст. Пред по-голяма трудност е изправено съзнателното представяне на един литературен текст. Ще дам пример с понятията за текст, контекст и дискурс. При съзнателното рефлексивно разбиране те означават като че ли ясно отделени едно от друго неща - контекстът и дискурсът изглеждат нещо първо, а текстът нещо второ, което се получава от тяхното комбиниране. При опита да се представи многомерният смисъл-съдържание на един литературен текст тази отделеност отпада. Реалният план на представянето води до размиване на съдържанията на използваните идеи - текстът се свързва с контекста, а и този текст-контекст се свързва с други текстове-контексти, на свой ред литературата се свързва с нелитературата. Започва да се усеща и друго реално положение – това, че контекстите и дискурсите не са преди текстовете, а се образуват заедно с тях. Добър пример за несъвпадане и съответно за допълване между различителното рефлективно и по-реалното представяне на един литературен текст е налагащата се двойна употреба на идеите за свят и реалност. Когато за един текст се говори в по-реален план, е по-точно тези идеи да не се разделят - в реалния текст статичната гледна точка на света се преплита с динамичната на реалността. Но когато един литературен текст се представя по съзнателно рефлективен начин, двете идеи могат и дори трябва да се отделят една от друга. В този план е редно да се прави и друго съществено различаване - между контекстите от тип свят и контекстите от тип реалност. Представяната от мен парадигма е контекст от първия тип – коментираната мрежа от понятия насочва към статиката на един свят от опозиции и подопозиции. Разбира се, в т.нар. съзнателен рефлективен или, казано по друг начин, инструментален план на разбиране се говори и за контексти от втория тип - съвременната хуманитарна наука гъмжи от исторически реалностни модели-контексти. В този план може да се наблюдава и съчетаването на двата типа контексти, въпреки че случаите, когато при това съчетаване те просто се смесват, не са редки. Което е във висока степен нормално. Като всяко друго говорене и теоретическото никога не протича по напълно осъзнат начин. Оттук и необходимостта от конкуриране и критика, поддържани от институциите на отделните науки. Тези институции, както всичко друго в реалната човешка среда, не са сами по себе си, а се свързват в още по-едри институции и речеви нива. В човешката културна среда естествено са се развили две най-едри речеви нива - на по-чистото рефлектиране с осъзната парадигма, за което се грижи особената безименна инстанция на философията и науката, и на «нечисто» рефлектиращата многовидова област на всекидневното говорене, което си служи с повече прадигми. Разбира се, тези два едри класа на реч са и наше инструментално построение, и същевременно са и естествено несъвпадащо и разминаващо се с него реално положение. Човешката среда наистина е сбор от влизащи в системно отношение набори от дискурси, от видове речи и съответно от имплицирани в тях идеи за свят и реалност. Защо човешката културна среда развива тези набори? Поради една от най-основните нужди на имащото реч, памет и понятие за време отделно човешко същество. Бидейки такова, то постоянно е заето с търсене на ефективния дискурс-парадигма и съответно на ефективната реч, която да ползва във всички ситуации на разбиране на нещо. Човешкото същество е постоянно заето с конструиране на такова едномерно времево протичане, което да бъде винаги сега. Да, но такова протичане и съответно такава ефективна реч и такъв контекст-парадигма не могат да се открият и построят. Живеенето налага да се ползват различни протичания, речи и контексти-парадигми, при това не поотделно в чист вид, а съчетано по знаков начин. Разбира се, в много случаи определени хора и цели култури се опитват да си наложат и да наложат една или друга изключителна реч-дискурс-парадигма, една или друга универсална идея за свят и реалност. Което винаги завършва с неуспех. В реален план контекстите, дискурсите и дебнещите в тях парадигми за разбиране са винаги повече и винаги са напластени знаково. Съчетани по няколко и означавайки се една друга, те образуват по-големи знакови единици, за чието по-коректно назоваване трябва да се употребяват поредици от синоними и съответно да се развиват текстове. Всички текстове – и вътрешните в съзнанието ни, и схематичните контекстови, произвеждани от човешката среда, и устните произнесени, както и записаните се пораждат от трудния за наблюдаване и винаги ставащ тук и сега диалог между външни и вътрешни контексти и дискурси. Оттук и разнообразните разбирания на един и същ текст, или, казано по друг начин, получаването на различни вторични текстове, които заместват първичния. Всяко разбиране на текст е ставащо тук и сега справяне с несъвпадащи и разминаващи се външни и вътрешни контексти и дискурси, постигане на конкретно съзвучие между налични в разбирания текст значения със значения на една или друга контекстова среда. Което постигане е моментно и веднага отстъпва на усещане за непостигане, водещо до нов прочит и съответно до нова ситуация на разбиране и нов вторичен текст. Разбираемо защо. Защото и ние, и светът сме винаги в едно или друго тук и сега, което колкото и същото да е като друго преди това, трябва да се построява наново. Отново за трудността да се подхожда едномерно рефлексивно при разбирането на литературни текстове Както определих наедро, дискурсът е проект за конструиране на нещо в среда в свят-реалност, който се реализира в текст. Литературните текстове комбинират дискурси – най-напред големите речеви дискурси на репрезентирането и рефлектирането, после и дискурсите от светови и реалностен тип. Що се отнася до нелитературните текстове, те следват основно големия дискурс на рефлектирането и използват отделно и разчленено дискурсите от светови и реалностен тип. Но и в двата случая в реалния план на разбирането на текста другото е налице - един литературен текст изпада в по-чисто рефлектиране и ползване на светови или реалностни дискурси, както и един нелитературен текст развива едни или други дози на репрезентиране. Броят на дискурсите и значенията, които те внасят в един литературен текст, е необхватно голям и практически неуговорим. Което е първата пречка смисълът на литературните текстове да не може да се извежда по едномерен сумативен начин от самия тях. Но има и втора пречка. Тя е, че смисълът на литературния текст е ставаща в момента комбинация между протичащото в текста означаване и добавящото се осмисляне от контекста на неговото разбиране. Или казано по друг начин, смисълът на литературния текст е друг текст, независимо дали той е кратък или, поради претенцията да изрази по-съответно означаването на разбирания текст, пространен. Дискурсите, тези «внедрени» в текста проекти за представяне на нещо в среда на фона на свят-реалност, имат голямо значение за разбирането на смисъла на текста. Да, но както са трудно отделими в реален план литературните от нелитературните текстове, така още по-малко отделими са двата набора от нелитературни и литературни дискурси. Повечето нелитературни дискурси имат литературни съответствия и едните постоянно се смесват с другите. Литературата подчертава, усилва и променя нелитературните дискурси. Тя заема литературни дискурси от други културни среди и поражда дискурси, които липсват в нелитературната среда. Разбира се, това трудно за разграничаване положение не оправдава някои пропуски. Като този например, че дори когато смятат, че рефлексивното разбиране на един литературен текст предполага да се осъзнават неговите дискурсни градива, провеждащите такова разбиране си служат с различен набор от дискурси. Когато се разглеждат старогръцки литературни текстове, естествено става дума за големите дискурси на епоса, лириката и драмата и се предпоставят смислово-съдържателните положения, които те внасят в анализирания текст. Да, но не се коментира това, което правят другите дискурси в текста като разказа, описанието или диалога, градива и в текстове от други литературни, а и нелитературни жанрове. Тази неуточненост става особено неефективна, когато се съчетае с честата в литературните анализи традиционна постановка, че литературните дискурси са неутрални форми, в които създаващият текста влага съдържание и смисъл. Оттук и погрешното разбиране на литературните текстове като еднозначни послания, отразяващи нещо и представящи назовими по неутрален начин външни или вътрешни свят и реалност. Докато литературните текстове са винаги получаващо се сега и тук протичане-реалност, в което се преплитат няколко проекта, сред които, разбира се, е и проектът на автора на текста. Литературните текстове са особена реч, в която собственото послание на създателя на текста си служи с други рамкови послания. Така собственото послание се валидира, усилва и променя. Което се отнася в някаква степен и за нелитературните текстове. Дори в съвсем кратък текст и дори когато той се съпровожда от уточняващо посочване на нещо, никой не е в състояние да каже това и само това. Винаги, за да се каже нещо, се казва и друго, имплициращо среда и сочещо свят и реалност. Именно тази конотативност на всяко казване води до развиване на специфичната среда на дискурсите, на тези посредници на това казване тук и сега и към казване в друг по-траен план.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
ПРАЗНИКЪТ за традиционните общества е като ТЕКСТА за нас. Много хубава мисъл, Крадла. И все пак, ние обичаме, ако не всички, то поне различните видове празници и сме в тях и с тях като в един текст.
За това и не само за това: Христос Възкресе, форумци.
Мисля, че текстовете на професор Богданов не са са само интересни, ами много повече от това. Минава ми през ум, че ние сме едни щастливо-привилегировани свидетели и някак си, по форумски, съмишленици на нещо, което наистина се ражда пред нас. Леля е права: професор Богданов демонстрира “едно върховно интелектуално усилие да се различават-идентифицират-назовават неща, за които нямаме понятие (или имаме някаква твърде смътно усещане за понятие)„. Няма понятие, защото нещата имат нужда да бъдат назовани за да бъдат идентифицирани по друг начин или дори, за първи път.
В настоящия случай става дума за това как литература, текст и разбиране да бъдат видяни и осмислени по нов начин. Но не просто да се направи нещо друго – разбирам, че е настъпил нов момент за нас съвременни хора, читатели и създатели на текстове, който изисква да мислим по-актуално по тази проблематика. Самият професор Богданов казва, че човекът постоянно е в търсене на по-ефективна реч, която да ползва във всички ситуации на разбиране на нещо. И в същото време, една от най-съществените страни на човешката комуникативана съдба е, че “живеенето налага да се ползват различни протичания, речи и контексти-парадигми, при това не поотделно в чист вид, а съчетано по знаков начин“. Затова не можем да намерим само една парадигма. А това означава, че трябва не нея да я търсим, а най-сетне да свикнем, да приемем идеята, че човек постоянно е в диалог между външни и вътрешни контексти и дискурси и в тях трябва да се съсредоточи нашето внимание за да стигнем да текста и неговото разбиране.
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2082 |
|
Aneta de la Mar - 2010-04-04 13:22:09 |
|
|
Как така в три последователни определения литературата и нелитературата, които дори и да се обменят, все пак са различни инструменти за разбиране, се определят по един и същи начин – все едно са едно и също нещо? Мога да разбера съотносимостта на “наборите от текстове”, на “контекстите”, дори на “дискурсите”, как обаче се съотнасят “комуникативните ситуации” тези в литературата и тези в нелитературата? |
Тема № - 24 |
Коментар № - 2081 |
|
Kradla - 2010-04-04 13:02:26 |
|
|
Во истина воскресе!
Да, Възкресението си е надхвърляне, още любов и обезсмъртяване много повече отколкото във вакхическите празници.
Празнуването в нашия квартал и град ми се видя много разочароващо и побързах да се върна към форумните текстове-празници. |
Тема № - 24 |
Коментар № - 2080 |
|
Лелята на Сократ - 2010-04-04 01:59:45 |
|
|
Христос воскресе!
Много обичам този празник, който продължава живота... и Мария-Магдалена (особено в един разказ на Селинджър, в който върви и само тя (радостно) маха с ръка сред тълпата), защото първа повярвала във Възкресението, и Ангела (на разбирането), който се появил там, за да им каже, че Исус е възкръснал и ... разбира се - това, че Бог с триединството си е също като нашата синонимна теория - и като любовта, която винаги е и нещо друго:-)! |
Тема № - 24 |
Коментар № - 2079 |
|
Kradla - 2010-04-04 00:43:39 |
|
|
Все си мислех, че по-добро определение за литературна история от това на Пол де Ман, че интерпретацията, стига тя да е добра, е всъщност литературна история – няма да открия. Но днес открих – литературната история, преди да се заеме с историческия процес, трябва да установи специфичното за дадена литература отношение между елементите на словесност и литературност (в края на първата част на “Старогръцката литература”), в противен случай рискуваме моделите за реалност, които можем да ползваме днес от литературата, да останат някъде в миналото само под знака на словесността. Разбира се, ще напиша по-дълъг коментар и за деветте входа към сегашния текст, и за другата парадигма текст-празник, която пък се свърза и с равенството между писане и разбиране на текст и доста атакува отношението първичен-вторичен текст, но някак си ми се бързаше да кажа това за литературната история. |
Тема № - 24 |
Коментар № - 2078 |
|
Kradla - 2010-04-03 15:39:50 |
|
|
Тук ще се опитам да продължа изключително важно разграничаване между литературата и нелитературата, провеждано така фино и евристично от проф. Богданов. Той конструира един , да речем парадоксален предмет – среда/свят/реалност като определя нелитературата именно по отношение на тази синтезирана предметност Дали правилно разбирам? Ето цитат „В реалния план на един нелитературен текст се открива многостепенно както многостепенно репрезинтиращо презентиране, така и по –пряко презентиране тест, пише проф.Богданов в първия си текст за литература. Но и „нелитературните текстове също разчитат на мрежа от други предмети и теми, образуващи свят, и също визират промени, т.е. се опират на модел на реалност”
Трябва да призная в тази връзка, че нелитературния ми текст за града „подмолно” използвах една взета на заем от Вячеслав Глазичев конструкция „средови обект”, в която той се опита да вмести този невъзможен, според проф. Богданов, стремеж на хората да живеят едновременно заедно и различно. Тази конструкция Глазичев изобрети още през 60-те години, когато се учех у него в един от многото семинари. После вече с А.Дейков работихме върху различен тип мрежови структури, към които се опитах да приспособя семиотическа технология за текстуализация и „о-литературивание” на мрежите от градски тип. Тук се сблъскахме с изпъкнатото от проф.Богданов базисно обстоятелство „Човешкото същество постоянно е заето с конструиране на такова едномерно времево протичане, което да бъде винаги сега (курсив и болт са мои-Д.В.).Да, но такова протичане и съответно такава ефективна реч и такъв контекст-парадигма не могат да се открият и построят. Живеенето налага да се ползват различни протичания, речи и констексти-парадигми, при това не поотделно в чист вид, а съответно по знаков начин”.
Тогава, преди доста време се сблъскахме точно с тази невъзможност за нелитературното изчерпване на многомерността и многотекстовостта на градската среда/свят/реалност.
Проблемът е и в особена знаковост на средовите предметности – един вид самоотстраняване на субекта, на говорещия и четящия от активната роля и почти пълното му поглъщане от самата тази предметност.
Това точно отбелязва проф.Богданов в последния (на момента, надявам се) коментар. Наистина си позволих чисто риторическо „удвояване” на града – среда/свят/реалност, което обаче пак остана нелшитературен текст.
В момента се занимавам с една сравнително нова стратегия на рефлексията по отношение на сложните мрежови системи – Actor – Network – Theory (ANT). Интересното, че Б.Латур и Дж.Лоу започват да произвеждат една доста странна „литература” върху описание на подобен род мрежеви предметности като „непроменящи се мобилности”*
Ще си позволя и един дълъг цитат от интересното изследване на Дж.Лоу, където той, според мен, разкрива възможностите на подобен род „кентавриални” текстови стриктури да бъдат и литература.
Според него – „пространственостите се пораждат и привеждат в действие от разположените в тях обекти – именно с това се определят границите на възможното”**
„Като е известно, пиренейската мореплавателна техника – новите кораби и новите практики на навигацията – са изиграли ключова роля за колониалното доминиране на Европа, отбелязва Лоу. Христофор Колумб се е добрал да Централна Америка през 1492 г., Васко да Гама е стигнал бреговете на Индия през 1498. Описанието на корабите, използвани в ранните периоди на експанзията, позволява да бъдат посочени няколко технически особености.. Тези съдове са били удобни за управление ( мобилните кораби са могли бързо да се преориентират при смяна на вятъра ); относително защитени от абордажа ( дори атакуващите и да са успявали да влязат на борда, ги е посрещал смъртоносният огън от укрития на носа и кърмата); автономни (благодарение на напредничавите техники за навигация, които са позволявали на корабите да се отдалечават на значителни разстояния от земя и да се ползват от всичките предимства на попътни ветрове и течения), а също така са притежавали съществени транспортни възможности и са били обслужвани от немногобройните екипажи (т.е. за разлика от корабите с весла са могли да остават в морето с месеци).
Ето защо в картината на ранната португалска и испанска експанзия особено място заемат огромните кораби – галеони -, които са излизали в морето и са прекарвали в плуване до осемнадесет месеца, и са се връщали (ако са се връщали) с товар от специи или с награбено злато. „Ако” . защото въпреки успеха на тази нова мореплавателна техника с нейните оригинални кораби и приспособените към новите условия навигационни технологии, корабите са потъвали, губили се са, а техните екипи са загивали от глад и тропически болести. Както са казвали португалците: - ако искаш да се научиш да се молиш – отивай в морето”***
Този фрагмент подсказва една скрита (контекстуална?) връзка с мощната парадигма на разказа за пътуването – Одисея!
Тя проличава в настойчивия стремеж на Лоу да свърже мрежата на пътуващия кораб с живущите в това пътуване хора. Това е налаганото от него условие за да бъде корабът именно кораб, а не дървена или метална конструкция-вещ – отношенията между него и свързаните с него обекти трябва да остават устойчиви и всичко да стои на свое място. Щурманите, враговете-араби, ветровете и теченията , екипажът, складовете, оръжието – ако цялата тази мрежа запазва устойчивостта, корабът ще остава кораб, той няма да потъне, няма да се превърне в трески, няма да бъде превзет от пиратите и враговете докато екипът му не е сломен от болестите или глада****
Та градът е тъкмо такъв род кентавр-текст нелитературната литература – „непроменяща се мобилност”
* Bruno Latour ‘Drawing Things Together’, pp. 19-68 in Michael Lynch and Steve Woolgar (eds), Representation in Scientific Practice. Cambridge, MA: MIT Press. 1990
**John Law Objects, Spaces and Others In “Theory, Culture and Society”N5/6, 2002) p.3-4 http://www.lancs.ac.uk/fass/sociology//papers/law-objects-spaces-others.pdf
***Op.cit., p. 3-4
****Op.cit., p. 4
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2077 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2010-04-03 10:59:36 |
|
|
Не зная защо така всички се опитваме да определяме тези текстове. Те наистина са много интересни, велики, особено за мен - направо тържествувам ( ! ), но още по-интересни са механизмите, по които те живеят в книгите на професор Богданов - всяко уловено нещо, всяка теория, която претърпява задължителна промяна - например вчера четох за промяната на теорията за интерпретацията на Рикьор, а много любима ми е и промяната на Клод Леви-Строс. Това не са лениви преписвания - такива на каквито са ни учили и продължават да учат в България, а остри реакции, които сливат методи и формули от първичните и вторичните текстове и продължават разбирането, добавяйки смисъл - така както в литературата продължава устността.
...Понякога се ядосвам, защото откривам много по-важни неща от нещата, които дълги години съм учила наистина...
Благодаря на професор Богданов!
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2076 |
|
Kradla - 2010-04-03 10:34:15 |
|
|
Не мога да взема отношение по въпроса дали текстът на професор Богданов може да бъде определен като догматичен или не, защото ценността на един текст или възглед за мен не зависи от подобна характеристика. Има случаи, в които харесвам текстове и възгледи, които някои определят като догматични и смятат това за отблъскващо. За мен е важно текстът или възгледът да са ми полезни (понякога има значение и да са ми приятни). В този смисъл мога да се отнеса крайно топло и към текст/възглед, определян от другиго като догматичен.
Пиша това, притеснена да не би коментарът ми в предишната тема да е свързан с „разбирам, че догматичната форма на моя изказ ви смущава”.
Как бих описала разбирането си за формата на изказ и за това, което изобщо прави професор Богданов, представено особено силно в последните два текста (перформативното и неизказаното пряко с думи).
То ми просветна в парченца от коментара на Крадла от предишната тема:
„Докато пътувам обаче през този дъжд (наистина пътувам) си мисля, че много повече бих искала същността на нелитературата и нейния типов дискурс – рефлектирането, които успяват да визират нещо, с което да твърдят, че нещо е точно това и е това, а не нещо друго ... но рефлектирането си има един миг, преди да го завладеят моделите за реалност, в който рефлектирането може да каже: “този стол е стол, тази любов е любов, ти си ти”, без да му трябват различни и други означавания.”
„... нелитературата обаче може да каже: “ти си ти и любовта е любов” и да съсипе цялата литература, само за частичка от миг съвпадайки тези неща, които иска – но същевременно с това, тя - точно нейната идентичност - събира многоредието, синонимността и разминаванията на литературата, превръщайки я в модел за реалност и в нещо като падаща звезда – защото умиращата идентичност на нелитературата в литературата се вижда като възможност за сбъдване на желания.”
Имам усещането, че Професорът не прави нито литература, нито нелитература, нито рефлективен нито не-рефлективен текст, нито други от нещата-термини, за които надълго и нашироко пише в текстовете си. На мен ми се привижда нещо друго (хубавото е, че той веднага може да ме опровергае и да спре привиденията ми). Привижда ми се, че той демонстрира пред нас, публично, действия по едно върховно интелектуално усилие да се различават-идентифицират-назовават неща, за които нямаме понятие (или имаме някаква твърде смътно усещане за понятие). Тези неща съществуват някъде в света-хаос-супа-блато около нас, но докато не са различени, идентифицирани и назовани от някого, те на практика не съществуват за нас. Тази дейност прилича на рефлектиране много повече, отколкото на резпрезентиращо презентиране (литература), и Крадла така я е усетила. Но аз мисля, че това е една съвсем различна дейност, която продуцира съвсем различен текст, различен по начин на мислене и изразяване (не смея да употребя дискурс, защото това понятие продължава да ми се изплъзва). Бих нарекла този начин на мислене-изразяване „формулен” (заемам името от форумната супа от термини). Той не може да бъде и друг, вероятно по много причини.
Една причина познавам донякъде. Усилията на интелекта (психе в античния смисъл) в такава дейност са огромни, изтощаването също е огромно и не е само интелектуално - със сигурност се пренася и в емоциите, и дори във физическото тяло. Огромните усилия отнемат също така много време – не може да е лесно и бързо да се извади нещо от небитието или хаотичната каша на света-блато (Всичкото на куп, разбъркано и омесено). Дори и само заради това изтощително усилие, текстът-резултат не може да бъде дълъг и обсипан с отклонения, скоби, украси, описания, истории, нескончаеми колебания и чуденки, възклицания, парадокси, противоречия, чужди гледни точки и каквото още може да се иска за някой т. нар. „недогматичен” текст. Сътворяването на нещо от небитието чрез различаване-идентифициране-назоваване (с дума) е повече от достатъчно за този, който го е сътворил, защото думата-понятие е краен резултат на дълготраеща дейност без текст. Другите, тези наоколо, докато се мъчат да разберат какво е нещото (с какви неща е препълнен килерът, чиято врата е името на нещото) може да напишат романи и научни трактати, но това са съвсем други дейности по друг вид задачи, с цел друг вид разбиране.
Формулният текст е краен резултат в слово на сложна и дълга дейност, която съдържа в крайните си фази рефлектиране, сигурно и репрезентиране и презентиране, но в началото представлява някаква несловесна форма на мислене, която не знам как да нарека. „Това (столът) е стол” и „Това (любовта) е любов”, когато са изречени за пръв път, са резултати от такава дейност. Представете си каква революция е било, когато е различено, идентифицирано и особено назовано нещото с дума „ръка” (прървият инструмент на човека-демиург), да не говорим пък за „любов” или „мисъл” …
Без такива формулни текстове, никакви други текстове не могат да съществуват. Те са в началото, както е било когато са се създавали езици. Някои религии поставят създаването на нещата (света) чрез слово дори в началото на света.
Освен чистата формулност (имената-врати-на-килери), в текстовете на професор Богданов има и изрядна систематичност, която педагогично подрежда и съотнася формулите така, че да имаме стъпала (или поне сламки), по които да се катерим и чрез които да разбираме.
Остава професор Богданов да съобщи, че има и почти готов роман по тези (може би неподходящо наречени от мен) „формулни” текстове, и светът, който създава пред очите ни (като в спектакъл), ще се изпълни до предел (и ще се постопли?).
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2075 |
|
Лелята на Сократ - 2010-04-03 06:02:04 |
|
|
Професор Богданов, сигурно, защото си мислех, че няма да ми отговорите и цял ден стоях в "Старогръцката литература", за да си изградя собствено топло-ефективно говорене, полагайки го на една по-дълга парадигма, гарантираща и по-сигурен модел за реалност – всъщност исках да събера достатъчно доказателства срещу литературата, но открих нещо много интересно - ПРАЗНИКЪТ за традиционните общества е като ТЕКСТА за нас. И в празника, и в текста винаги има специфични смислово несамостоятелни места, което, от една страна, изисква включването на смисъл и отвън, и създава комуникативната ситуация, а от друга - блокира възможността за пораждане на идеология. За себе си в новия текст имам (поне) девет такива места:
1. литературата и нелитературата са набори от комуникативни ситуации на разбиране на текстове
2. текстът ползва контекстите, като извлича от тях аргументи за разбиране
3. вторичните текстове
4. съзнателното рефлективно представяне (съзнателното представяне на един литературен текст)
5. търсене на ефективния дискурс-парадигма и съответно на ефективната реч, която да ползва във всички ситуации на разбиране на нещо
6. всяко разбиране на текст е ставащо тук и сега справяне с несъвпадащи и разминаващи се външни и вътрешни контексти и дискурси
7. смисълът на литературния текст е друг текст
8. литературните текстове са винаги получаващо се сега и тук протичане-реалност
9. никой не е в състояние да каже това и само това
Тези места изначално отхвърлят определянето на текста като догматичен.
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2074 |
|
Kradla - 2010-04-02 22:30:13 |
|
|
За топлото и ефективното говорене
Благодаря за въпроса, Крадла.
На пръв поглед се образува като че ли опозиция «топло–ефективно говорене». Тя естествено е неточна. По-точно опозитивно е противопоставянето «топло-студено говорене». Ако моето говорене в представяния текст е догматично, то е по-скоро студено. Но «топло-студено» не означава механично «лошо-добро», въпреки че като обещавам, че скоро ще се върнем към топлото говорене, като че ли казвам: «Моля, изтърпете още малко да поговорим студено, после ще се върнем към неизбежната топлота, която не е особено умна, но иначе е жизнена и ценна».
В текста, който ви предлагам, твърдя друго - че за да се изкаже нещо по-точно, то трябва да се каже поне по два начина. Или казано с формула, винаги по-дълго, по-точното казване се състои от поне две твърдения, основани на две допълващи се парадигми на разбиране. Научните говорения обикновено не го правят. Всекидневното топло говорене обаче го прави. Да, но по несъзнателен и неметодичен начин, като без уговорка променя обяснителните парадигми.
Топлотата, Крадла, не се произвежда само от сменянето на парадигмите, а и с други средства, за които говоря в предложения текст. И все пак това сменяне на парадигмите е основният осигурител на топлота в едно говорене. Или, ако изкажем същото, с друга метафора – то е основният осигурител на това една тема или едно нещо да се представят не плоско и просто, а сложно, сферично и стереоскопично. Което означава между другото да се представят не само като те, а и във връзката им с друго, т.е. да се представят по модела на реалното им съществуване.
Е, това правят текстовете на литературата, на голямата литература, разбира се – моделират поне двупарадигмено. Което е и основанието за формулата на т.нар. репрезентиращо презентиране. Топлият литературен текст визира нещо като вярно в двойния смисъл – 1. на такова, каквото е извън текста, и 2. на такова, каквото то не е, но би трябвало да бъде. Така че, казано опростено, истината в топлия литературен текст е комбинация от две истини – реферетивна и перформативна.
Разбира се, така е не само в литературата. Така е и в текста на Дмитрий. Той говори по темата за града и феноменологично, за това какъв е градът, но и есенциалистки, т.е. и за онова, което градът би трябвало да бъде по същество. В този смисъл Дмитрий говори топло. Топло реторично, а не литературно. Защото литературното говорене само започва със смесването на две парадигми. За да стане разгърнато литературно, то привлича и други парадигми. Съответно на това, за да стане литературен, един текст ползва повече дискурси, или, казано по друг начин, комбинира повече начини на казване и показване.
Но да се върнем към реторичната топлота на говоренето в нашия форум. Посочих в предишния абзац, в съвсем положителен план, един от белезите на тази топлота в текста на Дмитрий – преплитането на феноменологични и есенциалистки заключения. Но реторичната топлота е проявена и в друго, което по-скоро критикувам – в един вид разминаване на това, което се твърди, с начина, по който се твърди. В текста на Дмитрий за града има сложна теза и важни заключения. Да, но за да ги изведа от текста, трябва да употребя много време. Защото текстът на Дмитрий е толкова по обявената тема, колкото и за друго като че ли по-важно, за това, че за каквото и да е, научното говорене е ситуация на неудържимо жива реч.
Ето как е проявено това. Казва се, че градът е знак и текст, но казващият не се ангажира с определено значение за знак и текст. Поради цял ред от защото – 1. защото четящият има право да разбира тази идея, както реши, 2. защото и други именити преди говорещия са говорили за града като за знак и текст, и най-важното 3. защото човек не бива да се спира прекалено на една идея, има и други идеи и определения. Живеенето е бурност от неща, места, книги, теории, чувства и ситуации и колкото повече прилича на живота един текст, толкова по-убедително е това, което се твърди в него. Или, казано по друг начин, грижата за реторическата ситуация на казването, която подава ръка на четящия, се оказва несравнимо по-важна от това, което се казва.
Реторическата ситуация е един вид насочване към друго в името на живота. Затова и в нейния преден план в текста на Дмитрий изстъпва имплицитното твърдение, че е много по-съществено да се означим като знаещо интелектуално малцинство, противопоставено на незнаещите редови люде, отколкото да формулираме онова, което трябва да знаем. В този смисъл това казване е топло и жизнено – то се занимава повече с нас и другите хора и по-малко с онова, което обсъжда. Казаното от Дмитрий е важно и значително, но акцентът в него не е то, а реторическата ситуация на казването.
Какво може? Реторическата ситуация на говоренето и това, за което се говори, може да се уравновесяват и пишещият може да се погрижи едното да не замъглява другото. Какво не може? Не може едно казване да претендира, че казва само това, което казва и че го казва без реторическа ситуация. И моето казване в текста, който ви предлагам, освен че казва това, което казва, се грижи и за стила си и въвежда уж улеснения за разбирането, но всъщност не улеснява, а утежнява, засягайки утвърдени навици на казване и разбиране. Така че реторическа ситуация има и в моя текст и тя също като в текста на Дмитрий е нещо различно от това, което твърдя.
Никой текст не твърди само това, което твърди. И аз, и Дмитрий сме написали, после сме прочели написаното и сме останали недоволни, защото реторическата ситуация ни е скроила номер. И веднага сме се заели с поправяне, пренаписване и писане на друго. За да се окажем подведени от друга реторическа ситуация. И така до без край. Вълнуват ни някакви мисли, но изкажем ли ги, те повличат други. Големият и труден за отговор въпрос е дали една реторическа ситуация може да се отделя от това, което се твърди в нея. Би било добре пишещият да различава едното от другото и, както казах, да не допуска едното да получи несъответен превес над другото. Това е и рецептата за ефективно слово, и неговото определение.
Да, но като казвам, че реторическата ситуация в текста на Дмитрий е задушила казаното за града, не твърдя, че същото, макар и по друг начин, не се стасва и в моя текст. Единственото, което ми се струва сигурно, е, че няма и не може да има казване на нещо без помагащото допълнително твърдене в пораждащата се при това казване реторическа ситуация. Колкото и да осъзнаваме тези две страни на нашите изкази, те са по-скоро неотделимо свързани.
В този смисъл, Крадла, и топлото, и студеното-догматично, и всяко друго говорене вървят заедно с реторически ситуации, които трудно могат да се повторят и още по-трудно могат да се отделят от онова, което се казва чрез тях. Ефективната реч, и тя на свой ред, е само по-ефективна и никой не може да гарантира, че тя ще бъде такава навсякъде и винаги.
|
Тема № - 24 |
Коментар № - 2073 |
|
Bogdan Bogdanov - 2010-04-02 19:57:36 |
|
|
|
|
|