ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Гласове, мелодии, цялости |
Богдан Богданов. В. Култура, брой 3 (2530), 22 януари 2009 г. |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/3_1.jpg) |
Залепнах за тази стихосбирка (Миглена Николчина. "Градът на амазонките", стихотворения и поеми.) така, както не ми се е случвало по-рано. Прочетох веднъж в София, после в Атина. Върнах се, зачетох още по-внимателно. Първото, което ми мина през ума, беше контраобяснение. Казах си: «След като залепваш за проза, защо да не залепнеш и за поезия.» После се замислих дали за това не е виновно сегашното ми приятелство с Миглена. По-скоро не е виновно. В скорошно интервю тя казва, че поетичното й говорене е различно от всекидневното. Така е. В «прозата» на нашите разговори тя се движи по права линия и приключва без колебание, докато в поетическото си говорене прави неочаквани завои и завършва незавършващо. Като казвам «поетическо говорене», имам предвид не нейните по-раншни стихосбирки, които са вътре в «Градът», а получилата се особена цялостна мелодия в тази книга. Тя ме привлече. Иначе много от нейните мотиви са ми познати. Например това, че никоя лична история не е само лична и че своето винаги е пропито от чуждо. Или, казано с имитация на нейния стил, своето, това особено мълвене, в което се дочуват чужди гласове. Наскоро споделих с Миглена, че времето и усилията ми по една близост са били напразни. А тя каза: «Нищо не е напразно. Каквото си направил, ще се усети от друг.». Не се изненадах, познавах и този мотив от текста на «Градът». Та и това казвам – привлече ме не един или друг от любимите й мотиви, а цялостната мелодия в тази книга. За да разбера защо, реших да сравня «Градът» със стихосбирки на други съвременни български поети. Професорският ми ум веднага ме натика в общото положение, че поезията е особен език, който се представя за по-ефективен от всекидневното и всяко друго говорене, като го провокира с необичайни думи, значения и връзки и играе със звуци, образи и текстови цялости. Поетическият език е такъв навсякъде, както навсякъде светът, който се строи на него, за разлика от обичайния множествен свят, е с вдигнати бариери и различни предмети. Разбира се, поетическият език е прекалена абстракция. По-наблюдаем е българският поетически език. А той какъв е? Дали не е тъжновато-елегичен припев по нещо отминало или невъзможно? Но, какъвто и да е, е фон, от който с намесата на чужди фонове и свой опит се оформя още по-наблюдаемото особено поетическо говорене на този именно поет. Именно такова говорене е постигнала Миглена Николчина в своята стихосбирка, заговаряйки себе си с говора на толкова български и световни поети. Какво установих в хода на сравняването? Че имаме значителна поезия, с която е редно да се гордеем, но че голямата грижа в повечето стихосбирки, които прехвърлих, е правенето и поддържането на основна мелодия, на което отделното стихотворение е предимно вариация. И другото, което установих – че поетическите фрази и стихотворенията в съвременната българска поезия са в повечето случаи кратки. Изглежда защото е важна основната мелодия, а не бъбривото й нарушаване. Поети, които се гордеят, че не са бъбриви и които заговорват поетически, за да кажат без бавене каквото трябва и после да замълчат. Дали не защото смятат, че пребивават в едно ясно тук и сега. Докато говорещият в «Градът» живее тук и в това време, но постоянно се пита и за по-дългото време на човека изобщо. Разбира се, прекалявам. Подвеждат ме неумереното взиране в текста на Миглена Николчина и реториката на пълната разлика. А разликата не е толкова голяма. Другите български поети също се откъсват от тук и сега и също като нея изпадат в стихотворни ситуации на успешно нарушени основни мелодии. Да, но това не отменя по-характерната за тях вкопченост в напева на тези мелодии и съпровождащата я убеденост, че възможният свят е само един и че единственото достойно да се прави е да се заглушава неговия монотон с радикален поетически напев. Или, ако изкажа същото със семиотична формула, една поезия на езика, която не цени речта. В «Градът» също пада работа по поетическия говор. Но по говор с наречия, които държат и на себе си, и на свързващата ги поезия, и на постоянното изпадане на тази поезия в проза. Миглена е казала защо държи на този говор - не за да има повече гласове, а за да увеличи шанса да извлича от тях чужди опити - на други поети и вече чужди свои. Така, водена от тази грижа, тя е преобразувала по-раншните си четири стихосбирки в осемте раздела на «Градът» и е свързала по-раншните и сегашните си гласове в контрапункта на многоглас, който замлъква продължаващо. Времева драма на осъзнавани минало, настоящо и бъдещо и на поставени в отношение пластове. Мисля, че те са три. Най-долният е невероятно масивен. Върху него са отломките на една криза. Над тях е по-скорошното, получило се от масива на първия пласт и слоя на кризата, в който са положени основите на евентуално бъдещо говорене. Първият пласт се държи като самата поезия. С основание. Защото е рядък случай на тристепенен поетически говор. Кои са степените му? Първата е на необичайни образи от странно срещнати думи, втората - на дълги патетично-тръбни фрази в духа на Уитман и Пиндар и третата - на стихотворения поеми, дълги изречения с много «и»-, «но»-, «защото»-, «когато»- и прочие подчинени. Инкантиращо поетическо говорене с препинателни знаци без почит към българската норма за пестене и краткост. Говорене със сложна текстова техника и два референта – на свят с голям обхват и далечина и на получаваща се тук и сега двойна ситуация, на откъсващ се от лошата всекидневност и малкото си «аз» поет и на разгръщаща се история на по-мощен историко-митолого-поетически субект, за който поетът се закача, за да се сдобие с история. Е, има случаи, в които поетът като че ли говори за себе си. Това «себе си» обаче е отместено. Така е в ситуацията на изпадане в нощно велеречие в «Три след полунощ» и на обратното изпадане в безсловесност в «Дрямка». И в този случай поетическото заговаряне умножава простото поетово «аз» и води до пораждане на история. Така става и при третото азово отместване - на малкото момиче към зрялата жена и старицата, на жената към мъжа и обратно, и на това слово към словото на други поети. Отместване, което непременно е и разместване. Какъвто е и ходът на вътрешния и външния живот - абруптен, скоклив, навързващ полусъгласувани цялости, объркан между фрагменти от миналото и възможното бъдеще, полепнало с откъслечни понятия, ценности и символи. Поетическите истории в «Градът» следват тази достоверност. Което се отнася особено за любовните истории - низ от моменти на неставаща история. Изглежда ясно защо. Защото в «Градът», освен между конкретните нея и него, те са и между жената и мъжа изобщо, а и между субектите без пол в тях. Затова любовното събитие на сплитането на тела, допири и проникване трудно се свързва с другото сплитане, с оформянето на любовна двойка, което на свой ред се свързва трудно с другите заедности на човешкото битие, към които влече любовната заедност. Оттук и двата парадокса – че любовната заедност се усилва в незаедността и че любовта щастливо прехожда в по-доброто на любовното слово и изобщо на словото. Има и такова имплицитно твърдение в «Градът» - че достоверността на протичащото време може да се улови единствено в стихотворна ситуация. Да, но и стихотворението е нестабилно, щом като може да се нарече всякак или изобщо да не се нарече. Каква заглавийна лекота в «Градът» - сменени заглавия, игрово поети от дума в предишно стихотворение, нанизани няколко стихотворения с едно име и заглавия поради бъдещо намерение, какъвто, струва ми се, е и случаят със заглавието на самата стихосбирка. Задържане на погледа в това стихотворение, но и насочване към друго, за да се изрази същото, което няма да е същото. Поезия с множествен дизайн, не допускаща прекалено спиране в един език, свят и цялост. В един момент многостепенното правене на голям друг свят отстъпва на истината на една реалност тук и сега, усилена с тукашно-сегашно невъзможно. Стилистическите последствия са видими. Стихотворенията се скъсяват, също и фразите, образите като пробиви на по-силен глас се обаждат в потока на нарочно негладко прозаическо изреждане без патос. Отпадат препинателните знаци. Старото размразявано с поезия мълчание, издигащо се от образа през фразата към дългото стихотворение, става низхождящо. По модела на едно стихотворение в раздела «Лирически абекти», от изречението през думата, сричката, вокала, консонанта и непроизносимата буква то стига до пълно замлъкване. Затова пък, освободени от опеката на едри субекти и митологически заговаряния, историите стават тукашни. Появяват се биографии. Задължително нефабулни - като тази в «Августовска елегия» или другата в «Елегия за един рейнджър». В първия случай биографичното време спира до едно повръщане, а във втория героят просто не се събужда. Разбира се, почеркът не е съвсем нов. Биографията става реалистично достоверна, но човекът с биография, също като в историите от предишния пласт, е и други хора, и човек изобщо. Което прави логичен отскокът от реалното несъбуждане на рейнджъра към поетичната дефиниция на Пиндар, че «човекът е сън на сянка», и финалната надежда, че профилът му се е съхранил в нечий случаен поглед. Какво правя! Искам да не пропусна, да обхвана и да завърша с ораторен сигурен край своя отзив за отказващия да завърши текст на стихосбирката. Постъпвам по мъжки, «фалически», би добавила Миглена. Несъмнено по мъжки обърнах гръб на теорията на женския глас в «Градът» и поставих висока оценка на реалистичното вдигане на бариерата между женското и мъжкото на толкова места в текста. Не съм сигурен колко мъжко е едно друго респектиране - от разграждането на толкова теоретични твърдения и термини в тази стихосбирка, от преобразуването им във формулите на едно слово, което отказва да се подчинява на приетото да се казва. В заключение ще постъпя по женски и ще споделя, че особено се привързах към едно стихотворение от раздела «Зирки». То започва с думите «Смъртта ми, знам, е мъж». Построено със сдържаната точност на сън, то започва с дефиницията, че смъртта за говорещата е мъж. После деловито преминава към външността на този мъж – той не е нито слаб, нито черен, отпуснат и подпухнал е, с белезняво перчемче и извадена от колана риза. Следва ситуация. Той спи, сънува. И изведнъж заговаря, предлага да я полюлее на своята люлчица. Подмамващо като горския цар на Гьоте. Но заспива, засмукал палец. Едва ли улучвам реминисценцията, а и преразказът ми бърза към като че ли ясния смисъл, че мъжът е смъртта за жената, разкошът на непосредственото друго, ембрион, бебе, странен и смешен немарливец, за който тя се грижи. В съзнанието ми напират и други твърдения. Но точно в това е по-доброто на стихотворния текст. Неговата натъпкана със смисъл символична ситуация-картина заглушава моя изредителен бъбреж. И наистина замълчавам. Но нека да кажа все пак нещо кратко заключително. Несъмнено, както, надявам се, изясних, основната вина да залепна така за «Градът» е на Миглена Николчина. Но вина има и издателското оформяне на тази книга. По подобен майсторски начин «Жанет 45» откри и изкара на бял свят толкова други ценни текстове. Може би защото откриващият ги издател Божана Апостолова е и литератор, а и поет. Така че ще е съвсем уместно да се заговори за особения печат, оставян от това издателство в съвременната българска литература? Та и за този печат, и за «Градът на амазонките» на Миглена Николчина поздрав и похвала.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря, Роси! Много ме измъчи твоят коментар. Няколко дни мисля върху това, което казваш и по това, което казва проф. Богданов. Има ли любов, която "никак не измъчва" - без ангелските пера, от които душата да се върти "бясна от болки", без тъмнокожия кон с космати уши (моя любим), който да ни заставя да ходим при любимия и да му говорим за прелестите на любовната наслада. Наистина ли, неставащите любови ни правели по-умни(за да ни е още по-гадно, ако ум не ни достига). Незная - но тази рецензия, не е написана от "любов без мъчения". Дори това заглавие "Градът", убило другото - "Градът на амазонките", ми звучи като "Сексът и градът". Никакви амазонки, никаква Багрияна, никакви стихове. Само Тузара е останал в тази рецензия. А аз дори не съм Кари Брадшоу.:-)
Прочетох внимателно и другите коментари, хареса ми идеята на Надежда за "отлепването" - звучи толкова безболезнено и свежо и все пак, никак не е ясно при отлепването дали не хвърчат пера:-). Освен това "СМИРЕНИЕТО", за което говири Борислав - какво е то???
Роси, перфектна е алтернативата между мъчителската любов и това "каквото и да е" в края. |
Тема № - 3 |
Коментар № - 38 |
|
Kradla - 2009-02-13 00:37:07 |
|
|
Честит форум! Много се радвам, че този хубав сайт на проф. Богданов се сдоби и с форум, в който всички почитатели на творчеството му ще могат да обсъждат написаните текстове. Поздрави още веднъж и на добър час! |
Тема № - 3 |
Коментар № - 37 |
|
Салих Боровин - 2009-02-12 15:27:03 |
|
|
"Наскоро споделих с Миглена, че времето и усилията ми по една близост са били напразни."
Напразни, празни, празен - по-скоро ограбен.
Все нещо е полепнало по другия, белязан е останл.
Ще ни забрави, ще го забравим.
Има хора които разпознаваме по белезите.
Други в нас разпоназват, че оставяме белези, че и ние сме белязани.
След една такава близост,ако нещо ти е останало е толко разпиляно, че не можеш да откриеш дори малко петно от себе си.
В ограбеното се оглежда - гребещият и нищо друго.
Започваме да се формираме при следващата близост, но с други форми да парвим място за новите белези. |
Тема № - 3 |
Коментар № - 36 |
|
Ирулан - 2009-02-12 12:48:21 |
|
|
Дали пък в текста си за стихосбирката на Миглена Николчина, защото написаното по повода не е просто рецензия,проф.Богданов, не ни провокира в самото начало с откровението си за "залепване". Защото по нататък не "залепването", а точно отлепването и дистанцирането се оказва необходимо, за да оцени и остойности книгата като "поезия с множествен дизаин,недопускаща прекалено спиране в един език, свят, цялост".
Доколко речевото, близкото общуване с автор /по точно поет/,помага/пречи на анализа. Очевидно помага, когато си в състояние да се отлепиш, за да огледаш картината/текста от съответната дистанция, от съдържанието,количествено и качествено, на своя собствен опит и отношение.
Наскоро ми се наложи да се върна към един текст на Миглена Николчина за Елисавета Багряна. Премислен, точен, модерен. И си мисля като чета сега книгата й "Градът на амазонките"- тя Миглена Николчина - е достойна "кръвна" "потомка" на "Амазонката"; посветена е в "града на амазонките", вече не гора, не светилище, а град - друго, но и същото място в един свой и нов свят. |
Тема № - 3 |
Коментар № - 35 |
|
Надежда Алексндрова - 2009-02-11 16:09:46 |
|
|
Към Kradla - 2009-02-07 00:40:57
Страхотен коментар! Най-вече защото е комай единственият, който влиза в директен и дълъг разговор с текста "Гласове, мелодии, цялости". Анонимността също е впечатляващо различие спрямо останалите коментари. Анонимността е по-смела и очевидно още по-близко съпреживяваща нещо подобно, на преживяното в текста. Единственото, което ме стресна, и спря препускането ми из коментара бе "Във всички жанрове, с всички знаци, любовта измъчва всички." Понеже отдавна съм се пренесла да преживявам нещо друго, ще направя контрапункт - има и любов, която никак не измъчва. Дали защото не е точно (или само) като любов между Той и Тя, не знам. Но не измъчва, а само наслаждава. Струва ми се, че когато на човек му стане все едно дали любовта му е споделена или не, тя престава да го измъчва и той може да се отдаде изцяло на насладата от любовта. От друга страна е вярно, че от чиста наслада без мъчения трудно се прави вълнуваща поезия или проза ... Но пък лесно се пише, да речем ... рецензия на стихосбирка :-), история, лесно се преподава (каквото и да е). |
Тема № - 3 |
Коментар № - 33 |
|
Росица Гичева - 2009-02-10 08:51:21 |
|
|
Най-после и това се случи, а то отдавна трябваше да се случи.След семинара "Науката - разбирана и правена" това е естественото продължение на нещата. Може би ще бъде по-малко формално и повече непринудено, така че в по-голяма степен да се мотивира участието в този форум. Жанрът "университетски преподавател, пробващ се в изящната словесност" за мене винаги е бил малко подозрителен, най-вече поради собствените ми практики, тъй като не възприемам себе си като академичен университетски преподавател, говорещ ex cathedra - скучно и монотонно. Твърде съм изкушен в публицистиката и това си личи в начина, по който преподавам. Но стига за мене. Миглена Николчина при представянето на книгата си употреби една дума, която сериозно ме впечатли. СМИРЕНИЕ. Някои наши студенти ни възприемат (почти) като богове и наистина от време на време се нуждаем да се смирим. Време е, когато стигнем определена възраст, всеки - неловко опитвайки се да се правя на Борхес - да открием своето Смирение... |
Тема № - 3 |
Коментар № - 31 |
|
Борислав Георгиев - 2009-02-07 07:23:07 |
|
|
За една стихосбирка специално, може да се залепне както никога по-рано, само ако на човек му се случи нещо като никога по-рано. А това нещо и в двата случая може да бъде само любов, от там и четенето през образа на любовта - противно на казаното в първия абзац на този текст, че залепването не се дължало на това. Разбира се, това "залепване" може да бъде обяснено по теоретичен начин, чрез спиращите въздуха преливания от поезия към проза и от проза към поезия, говора за техния език - кое е по-добро - смисълът на завършващите ни праволинейни думи на прозата или лакатушенето на поезиевата свобода. Говорейки за поезия, всъщност този текст е проза, нали? Тогава?!
А тогава любовта поезия ли е или е проза. "Тя ме привлече." - книга ли е или е човек, толкова ясна, толкова буквална тази "тя" - по средата на дългите изречения. Коя е? Защо тази "ТЯ" толкова иска да прилича на човек. Целият втори абзац е една игра между "тя"-книгата и "тя"-жената, пословично обобщена в единственния сюжет, в единствения разговор, започващ с "времето и усилията ми по една близост са били напразни" и завършващ с "нищо не е напразно", оставен да се люлеe в пъстрите поли на "любимите й мотиви". Тук май е мястото да напиша и аз едно "Разбира се, прекалявам."- кратко и ясно, но неподчиняващо се на поетичното цунами, което повлича.
Тази статия е толкова добра, ча казаното в началото "поезията е особен език, който се представя за по-ефективен от всекидневното и всяко друго говорене, като го провокира с необичайни думи, значения и връзки и играе със звуци, образи и текстови цялости" абсолютно може в края да бъде казано и за прозата. Гениална е ужасяващата фраза "една поезия на езика, която не цени речта". Говори ли?
Толкова те обърква, че ти идва да питаш - цялостта от заглавието конструкт от гласа и мелодията ли е; гласът, мелодията, цялостта дали не са толкова равностойни, че да са самостойни понятия, така че даже цялостта да не е никаква цялост; дали цялостта не си е цялост, а гласът и мелодията да са малки и слаби - думи без мелодия и мелодия без думи. Не за дълго се питаш обаче, отговаря ти се веднага - ходът и на вътрешния и на външния живот е "навързващ полусъгласувани цялости" - няма цялости, няма песни - "любовните истории - низ от моменти на неставаща история". Нищо ли не се случва? Ужасно тълкувание - постоянното писане за цялости ни крещи, че няма цялости - «човекът е сън на сянка», има изчезващи човешки сюжети, несбъдната любов. Да, обаче "тя" владее София и Атина, българските и световните поети, местата, на които заминаваме и местата, от които се завръщаме, метафорите и буквалните ни опити. И като стана въпрос за баби, ще приключа с това, което моята баба ми казваше: "Не си мисли, че само ти чувстваш!". Във всички жанрове, с всички знаци, любовта измъчва всички.
Но всъщност къде са АМАЗОНКИТЕ? Успех на форума! |
Тема № - 3 |
Коментар № - 29 |
|
Kradla - 2009-02-07 00:40:57 |
|
|
Появата на този форум, първият му текст, впечатленията от преживяната стихосбирка, а и цитата от "бабата на Санчо Панса" ми припомниха любими слова на моята баба (и на всички наши баби): "Направи добро, пък го хвърли в морето - то ще те намери". И аз, влизаща веднага в ролята на дребна морска риба, се навъртях край хвърленото във виртуалното ни море добро. На добър час на форума! Доброто Ви да Ви намери! :-) |
Тема № - 3 |
Коментар № - 28 |
|
Росица Гичева - 2009-02-06 20:20:19 |
|
|
Чудесна метафорика. "Градът" в тялото му - поезия. Благодаря за това свързване/развързване за ума. Поздрави за ново място, където могат да стават такива неща... :-) |
Тема № - 3 |
Коментар № - 27 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2009-02-06 17:47:26 |
|
|
Хубав форум - най-добрата реализация на една идея за среща на хората с текстовете и на самите хора, свързани с текстовете. А в тези текстове ме впечатли поетичното изразяване на своята и на чуждата идентичност. Може би затова те действат и като докосване, и като стихия...
А този стих казва...достатъчно:
Тъй рано знаците са тук, коварни знаци, забелязвани
с потръпване от нас и все пак живеем
разсеяно не зная чий живот, живот всеобщ, по-мощен
от нашия, ала сънлив като река сред равнината
с размити от омара брегове.
|
Тема № - 3 |
Коментар № - 26 |
|
Мартин Митов - 2009-02-06 16:09:38 |
|
|
|
|
|