ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Кукерските игри, Дионисовите празници и атическият театър и драма |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/32_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ Моето експозе засяга две теми - 1. връзката между Кукерските игри на Сирни понеделник и древните празници на Дионис, и 2. възможността в кукерския карнавал да се търси първобитната театралност, от която са се развили атическият театър и драма. Двата въпроса попадат във връзка поради утвърдената идея, че атическият театър и драма произлизат от Дионисовите празници. Оттук и възможността, ако тези празници и Кукерските игри имат родство, да се постулира исторически континюитет между тях и атическия театър и драма. Отношението на Кукерските игри и Дионисовите празници се разглежда научно по два основни начина - исторически прoизходно, в смисъл, че се вярва, че едното предхожда другото в някакво развитие, и типологически - в смисъл, че се смята, че Кукерските игри и някои празници на Дионис са независими реализации на подобен тип народна театралност. Днес никой не поддържа крайната историческа теза, че Кукерските игри произхождат от елинските Дионисови празници. Историческото и типологическото виждане по-скоро се съчетават, като се вярва, че кукерството е старинен ритуал, свидетелстващ за един дионисизъм, по-архаичен и по-автентичен от елинския, особено пък в сравнение с неговата проява в атическата драма. Нещата се усложняват от неясните граници на наблюдаваното явление. Ако кукерството е свидетелство за древния тракийски дионисизъм, се повдига въпросът, какво отношение има дионисизмът към сурвакарството и нестинарството, другите два календарни празника, които попадат в общ комплекс с кукерството като поредица от празници. Те също ли са останки на древното дионисово празнуване по нашите земи, или принадлежат на по-широка категория от празници? Това важи и за древния елински ареал. И там много от нещата, които се вършат за Дионис, се вършат и на празниците на други божества. Така че ако ни интересуват не едни или други отделни елементи, а се питаме за цялостния тип на празника, който се застъпва в кукерството, се налага опората на термин с по-широк обсег от дионисизма. Така е станало в книгата на Стоян Райчевски и Валерия Фол "Кукерът без маска" (1993). Като изследват Странджанския ареал на кукерството, те характеризират широко явлението и говорят за мистерийния характер на кукерските ритуали. Авторите вярват, че този празник е бил под патронажа на тракийския Дионис, вероятно Загрей, както се доказва от Александър Фол. Естествено не е без значение кой е и как се е наричал патронът на това празнуване. Но като се има предвид, че между празниците като система от ритуали и боговете, за които са те, връзката е винаги разхлабена и двете страни продуктивно не съвпадат, проблемът е самото кукерско празнуване, историческото и типологическото му съдържание. Твърдението, че Кукерските игри са мистериален празник, а не карнавал, е несъмнено правилно. Същевременно е редно да се запитаме за кои игри важи то - за онези в старото време, чиято система на живот е предполагала мистерийното празнуване, или и за съвременните, които са може би мистерия на вид, но не и като функция. В статия, занимаваща се с описание на научната литература върху кукерството (на W.Puchner: Balkan Studies, 1983), е показано по отличен начин колко непоследователни и разноречиви са научните твърдения по този въпрос поради недоброто познаване на емпиричния материал и на изследванията от Балканите. Същата статия убеждава и в друго - че разноречията по въпроса за характера на кукерството се дължат на различното разбиране на изследователите за значението на определени основни термини на анализа. Именно такъв термин е мистерия. Ще си позволя да го коментирам с оглед на въпроса в какъв смисъл Кукерските игри са в основата си мистериален празник. Нужно е да се напомни, че съществуват два основни типа мистерия. По-ранният тип представлява празнуване и посвещаване на някаква органична общност, определена на основата на възраст, производствено обединение или територия. В по-късния тип, свързан произходно с първия, субект на празнуването и посвещаването е отделният човек, а сюжетът на празнуването се върти около неговото отвъдно. Елевзинските мистерии са най-добрият пример за този втори тип. Връзката между двата типа е в това, че и при мистерията, в която субект е еднородна група от хора, празнуващата общност е комунисна - индивидите са в ситуация на празнично равенство или се третират като членове на голямо отворено към вътрешната и външната природа семейство. По всичко личи, че съвременните Кукерски игри са развити на основата на стара общностна мистерия, в която, както е обичайно при подобно празнуване, съдържанията на засяването, жъненето, меленето на зърното се преплитат с образите на съвокуплението, раждането, сватбата и смъртта. Можем да различим в тези два реда от значения и други кодове. Същественото е, че в хода на действителното празнуване всяко значение става образ за означаването на друго, че значенията са подвижни, обратими и натрупани едно върху друго. Бидейки сложно действие по нагласа на определена общност към основните въпроси на битието, мистерийното празнуване сплита темите на отношенията със земята, плодородието, раждането, умирането, границата между човешкото и животинското, между мъжкото и женското, младото и старото, божието и човешкото, живото и мъртвото, коментира основните трудови дейности в определена среда, но и отношенията с предците, мъртвите, другите, като произвежда фабули за абруптни преходи от едното към другото. Като време за вписване в целостта на света мистерийният празник може да развие и космогонични теми, както внушава това за кукерството Валерия Фол в "Кукерът без маска". Въпросът е дали подобни теми остават на равнището на образите, или се засягат и съдържателно. За да се каже това, е нужно да се вчетем в "текста" на определено реално празнуване. Защото описаният тип на т.нар. общностна мистерия се разминава с конкретните реализации. Един празник може да бъде мистериален по вид, но не и по функция. Такъв е и случаят с Градските Дионисии в Атина. Подхождайки типологично към Кукерските игри на Сирни понеделник като към мистериален празник, разполагаме с богат материал за сравнение - и жив, можем да се обърнем към различни варианти на кукерство, а и към подобни празнувания като нестинарството. Разполагаме и с "мъртъв" материал за сравнение, ако се вчетем в изворите за древните Дионисови празници, някои от които са с изразен мистериален характер, и вземем предвид елементи от други мистериални празници в елинския ареал. Елинското пространство познава най-малко пет Дионисови празника. Четири от тях са атински - празнуваният с процесия на Ленеите и Антестериите в Атина бог на виното, празнуваният с жертва на козел и процесия с фалос селски Дионис и Дионис Елеутереус, който идва в града с голяма процесия от север по време на честваните през април Градски Дионисии, когато се уреждат театрални състезания. Петият Дионисов празник, в дорийски и еолийски области, т.нар. Агрионии е на менадите, жени, които напускат градските пространства и се отдават на буйно тайнство с канибалски фантазии и изстъпления, които са ни познати най-вече от Еврипидовите "Вакханки". Именно за празника на този Дионис се смята, че е най-близък до предполаганите тракийски празници, които лежат в основата на кукерството. За съжаление за Агриониите разполагаме по-скоро с литературни отколкото с етнографски сведения. Но тъй като между тях и атинските Ленеи очевидно има връзка и разполагаме със сведения с етнографска стойност за Ленеите и свързаните с тях Антестерии, сравнението на тези два атински празника с кукерството може да помогне за по-сигурното очертаване на типологическата рамка на коментираното мистериално празнуване. Ще обърна внимание на отделни мотиви от сценария на Кукерските игри, които допускат паралел с атинските Ленеи и Антестерии. Що се отнася до покриването с кожи и животински гугли, както и до тирса и кожения или дървения фалос, които се откриват и при кукерите, и при Дионисовите спътници, паралелите говорят за сигурно типологическо сродство. Въпросът е какъв е характерът на това смесване на човешко и животинско в двата празника. Такава ли е функцията на идващите по време на празника чудовищни предци, иначе вредителни духове, които обикалят къщите, да осигурят парадоксално доброто на плодородието и плодовитостта? Дали разполагаме с паралел за това в атинските Антестерии, по време на които се посрещат и прогонват такива духове, като същевременно се мажат врати с вар и се дъвче бял трън за прочистване? Друг възможен паралел е между порастващото бебе от кошницата на бабата, което иска жена, в Кукерското представление и тайнството пред бога с маска в храма на Дионис, извършвано от царицата (basilinna) на Антестериите, когато богът оживява и пожелава жена, както предполага В.Буркерт (W.Burkert. Griechische Religion, 1977). Очевидно и на двете места става дума за свещена сватба, независмо че в Антестериите тя е мистериен акт, докато в Кукерските игри това е като че ли профанно снижена. Друг сравним елемент е подскачането и клатенето на кукерите. Откриваме го изпълнявано по подобен начин на третия ден на Антестериите като клатeнe, люлеене и издигане високо (т.нар. aiora) с очистителна цел. Не по-малко моменти от Кукерските игри намират сигурен паралел в други древни атински празници с мистериен характер. Такъв е случаят с кошницата на бабата, която носи в нея бебе. Несъмнено той може да се свърже с т.нар. cista mystica, каквато откриване на празникa Арефории в Атина - две атински момичета, преживели цяла година на Акропола, отнасят нещо в кошница в място, посветено на Афродита. Знаем по един мит, че това е детето змей Ерихтоний. Дете, фалос или друго, отнасяното е тайно и не бива да се гледа. Добър паралел с кукерството откриваме и в атинските Буфонии, силно театрализирания празник на принасянето нa бича жертва, в чийто край убитият бик се възстановява, като кожата му се опъва на скеле пред едно рало. Имаме пред очи остатък от древна земеделска мистерия очевидно сродна с нашето кукерство. По подобен начин можем да привлечем и атинските Кронии, празника на обърнатите стойности, на който между другото освободените от всекидневната си тегоба роби обикалят с шум и викове града. Голяма част от тези паралели са установени и коментирани. Първата задача е те да се съберат и да се реконструира сценарият на общия тип мистериално празнуване, около който се въртят и игрите по нашите земи, и древните елински празници. При което не бива да се забравя, че типът е идеално положение, което не е реализирано пълно в никое конкретно празнуване. Сценарият гола схема е проявен и като един вид история, която се върти около зачеване, раждане, сватба, стълкновение с противници, посвещаване във важни действия от божества и смърт. Същият сценарий може да се открие и в текстовете на "Веда Словена". Втората задача е да се формулира разликата между елинските празници и съвременните фолклорни празнувания като кукерството и нестинарството. Докато елинските празници принадлежат на цикъл от празнувания с развита йерархия, фолклорните празнувания с театрален характер са битовизирани и отворени към съвременното селско битие. По парадоксален начин те пазят първичния си празничен синкретизъм - като неразличаването на божество, герой и жрец и струпването на всички възможни празнични функции в материята на един празник. Кукерските игри се държат като изключителен и единствен празник. Докато в системата на атинските празници, иначе в същият сценарий, са ясно противопоставени празнуването с тайнство, което се грижи за старите земеделски общности и семейството, и новите календарни празници без тайнство, чиято основна грижа е поддържането на една или друга обществена голяма общност. Тази циклизация е усилила мистерийния елемент в празнуването с тайнство и го е превърнала в мистерия и на свой ред е откъснала театралния момент от тайнството и го е превърнала в театър в големия календарен празник. Така кошницата на празника Арефории е трябвало да бъде покрита и затворена за погледа, а, от друга страна, театралната среда на фолклорното общуване, влязло в обществения календарен празник, е станала статична и се е разделила на възприемаща публика и играеща трупа. Атическият театър и драма не възникват пряко от Дионисовото празнуване, а от неговия материал и от определени условия на празнично циклизиране, на йерархия от селско и градско празнуване. На стария селски празник се изявяват малките традиционни общности в една мистерия на сродяване на човешката група с природната стихия. Тази мистерия не различава участници и публика и в нейния сценарий трагедията на убития от неговите съселяни Икарий не се разбира драматично на две нива като нещо отнасящо се и за отделния човек, и за голямата общност на гражданите на полиса. Историята не се усложнява от допълнителен смисъл. Грижата да остава винаги една и съща я слива със самото празнуване, което е действителният й текст, докато тя му служи само като поддържаща го схема. Подобен е случаят и с кукерският сценарий. На новия празник на Дионис в Атина плацовете на публиката и на представянето са разделени. Което не е без връзка с факта, че представяното се отнася двойно до някакво важно минало, но и до едно настояще. Представяното на сцената е празнично и извънвременно, но по особен начин и тукашно, и сегашно. И в двата си жанра на трагедия и комедия атическата драма е словесен механизъм за осъществяване на компромиси. Преди всичко между един селски народ, който живее в малки общности и няма друга грижа освен изхранването и добрите отношения с предците и отвъдните сили, и една вече градска общност, която има проблеми с вътрешното си консолидиране. Като стария фолклорен празник драмата се занимава с вграждането на човешката среда в цялостта на света, но по-голямата й грижа са отношенията на човека с неговото общество. Тя вече разполага с, така да се каже, сетиво за различаване на едното от другото. В този смисъл неразличаването на старо и ново и оставането при сценария, който маркира само екземплярното време на ритуала и не се отнася към някакво настояще, не води до драма. Драмата в Атина е породена от разслояването на времена и гледни точки. Тя е революционно, а не еволюционно явление и в този смисъл не може да се твърди, че е възникнала от Дионисовите празници. Атическата драма е типична проява на започващата в древната Атина "модерна" култура. От типологическа гледна точка между театралните представления на Градските Дионисии и на Антестериите има подобно отстояние, каквото откриваме между градската театрална култура и Кукерските игри в съвременна България. Голямата разлика е, че те не са в действителни отношения помежду си, не си влияят взаимно и не са елементи на единен празничен цикъл, както това е станало и външно, но и вътрешно в атическия театър с развиването на т.нар. сатировска драма. Освен ако не сметнем, че театралните творби на Йордан Радичков не са по някакъв начин документ за резултата от подобно взимодействие между народната и градската култура в съвременна България.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Моят поздрав сега е за Борислав. Понякога наистина не могат да се намерят думи.
http://www.youtube.com/watch?v=ZWnW-OuggoE
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3061 |
|
Κασσιέπεια - 2010-10-14 22:39:08 |
|
|
Няма време – утре отпътуваме за най-западния бряг на древната Анатолия. Преди това ще минем през юга на Отечеството, през Свиленградската митница, символ на толкова близки до българина неща, като ...( you name it!..), че не бива да разваляме форума.
Ще стигнем едно място, един провлак, известен от древността като тракийския Херсонес(ос), за което най-първо говори Херодот. И там, в европейската част на Турция, преди да се качим на ферито за Троя, някога властвали траките. Та през римската епоха, около 42-31 г. , т.е. 1 век пр. Хр, в близкия град Бизюе бил издигнат върху стела следният надпис:
(Да живей) нашият цар Котюс, син на цар Рескупорис!
След като първом били призовани, римляните [․․] в (къмто)...
го почели като техен бог.
[β]ασιλέα Κό[τυ]ν βασιλέως Ῥησκουπόρεως υἱ[ὸν]
Ῥωμαῖοι οἱ πρώτως κατακληθέντες εἰς
...ην τὸν ἑατῶν θεόν.
Трудна работа. Не се знае много, но малко ли ни се казва? Римляни почитат като бог тракийски цар! Е на това му викам празник, ако правилно съм разбрал текста.
Та да се върнем на нашата тема. За ритуалите няма много сведения, но пък има запазени текстове за преставления (пиески). Такъв е бил обичаят. Сакралното – отделно, а общностното – то е било явно. Както казва Тео - представяш си едно нещо - можеш да го опишеш, но не можеш да го доближиш, защото то не е ТУК”.
По егейския бряг в Турция се намират всички стари културни центрове от 7 в. пр. Хр. Хората там са били постоянно в общение с анатолийската култура на хитити, лувийци, лидийци, траки, фриги, перси и т.н. Следователно малоазийската (анатолийската) елинска култура е плод на по-древни пластове от традиции, но елините й дават друга форма и така се ражда науката (философията), поезията на Сафо и Алкей, прозата на Херодот. Моят любимец Талес от Милет(ос) именно там станал велик хидравлик.
Празникът се случва да е навсякъде. От вчера следя празника с чилийските миньори. Много интересни епизоди и ритуали. Много показателни. Анета, вие сте там наблизо, по-добре ги чувствате нещата. Няма ли да напишете за този празник? Ще ми е много интересно.
А ние с Веселинка ще преминем утре през Хелеспонта и започваме да празнуваме.
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3056 |
|
петър а. димитров - 2010-10-14 11:27:18 |
|
|
Знаете, че в тази игра на едро класифициране не вярвам и че не бих участвал дълго. Смятам, че тя е нещо като гонене на лесен и ясен предикат. Но на вас ви се почива и играе и щом аз съм приел да бъдем заедно, занчи няма как да се измъкна. Още повече че и аз, колкото и да се старая, влизам в подобни омайващи почивки на лесно предициране, в които хем казвм нещо точно за себе си, хем влизам в плетеница от данни и реалии, както и вие сте влезли, и сигурно си почивам от заплетеното животно, което съм.
Та казвам ви - роден съм в година Дракон. Та оттам е голямата тема за празника. Към което хитро се добавя знакът на Скорпиона, на изгряващия Козорог и на залязващия на Телец. Лоша работа, а може, разбира се, и хубава в зависимост от настроението. |
Тема № - 32 |
Коментар № - 3049 |
|
Bogdan Bogdanov - 2010-10-14 08:41:54 |
|
|
Чудех се как да опиша по какъв начин се чувствам, когато влизам да чета в този форум и точните думи все ми убягваха, докато не открих този бисер на Йохан Себастиан Бах, който със средствата на музикалния език изразява моите усещания и с който поздравявам всички участници без изключение във форума.
http://www.youtube.com/watch?v=tJ49G2-Chhs
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3048 |
|
Борислав Георгиев - 2010-10-14 08:31:27 |
|
|
Много сложно, Лельо. Защото трябва последно да се направи и още едно различаване - става въпрос, че кукерите са мистерия на вид, но не по функция - кукерите СЕГА - т.е. кукерите на настоящето, които по определени елементи се различават от тези на миналото. Може би е по-добре професор Богданов да го разтълкува. Дали поставя при вида - съвремието-образа-описанието, а при функцията - конкретната реализация... защото нещата в конкретна реализация са отделени, а в описанието се събират накуп...
Мистериалните ритуали и псевдонимите ни колкото и голямо и значимо нещо да крият-показват, Роси - това днес е все едно да са една формула по Омир, която е сама написана на лепящо листче - няма да влезе в друг текст и няма да реализира действителността на настоящето. Красива и дотам.
Към какво ги залепваше-събираше техният вид (мистериален), ако го имаха? Според мен, към представите - представяш си едно нещо - можеш да го опишеш, но не можеш да го доближиш, защото то не е ТУК (в собственото ти измерение), противоречието идва от това, че всъщност то е тук и това е функцията - но в тази съвременна мистерия това не може да се види - нищо че ти отваряш назад към Сократ, а аз - нагоре към Каирос.:-)
Ани на Морето, това е много хубаво – един Дракон винаги познава добре един Тигър и може да разбере кои са важните неща за него:-). Благодаря ти за този коментар – добре че ме подсети за къщата, за да си я взема! |
Тема № - 32 |
Коментар № - 3045 |
|
vesselina vassileva - 2010-10-14 07:53:43 |
|
|
Аз преобърнах местата на вида и функцията, защото в този момент така ми се видяха и в твоя текст – аха, да се обърнат, и ги обърнах. Но може и да греша.
Мистериалните ритуали и псевдонимите ни крият едно (нещо малко и не толкова значимо), а друго - показват (по-голямо и по-значимо). Това ми изглежда като функция (скриване-показване), дори прилича на мистериална. Друг е въпросът дали нашите псевдоними имаха вид (мистериален) - по това наистина може да се спори. Към какво ги залепваше-събираше техният вид (мистериален), ако го имаха? Аз виждах много от настоящите контексти, когато псевдонимите се появяваха или се налагаха. На мен в момента ми се струва, че нямаха мистериален вид, а може и никакъв вид да нямаха. Но това може да са едни свръхспекулации.
Ето аз сега минах на двойно именуване, като при хититските божества: едно име за употреба от човеците и друго - за употреба от боговете, а за антроподемоните (като при траките) - и двете едновременно). ;-)
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3044 |
|
Лелята на Сократ - 2010-10-14 04:18:38 |
|
|
Леля, която преди три дена беше Росица, чудесно типологизира характера на своя китайски и астрологичен знак овца-овен. Изрисуваната природа на овцата доби цвят на мляко, вкус на сирене и излъчи топлина като от дебел вълнен пуловер. А двата рога напомнят, че важното е да се разбираме, сиреч, да държим короната на главата, а не да насочваме рогата към другите животни. И това е нещо, което Леля знае как да го прави много добре, защото в един форум тези неща се виждат, дори и когато никой никого не вижда на екрана.
За съжаление описанието на един дракон е далеч по-малко задоволително, за да не кажа, невъзможно. За драконите се твърди, че са толкова изключителни, че не могат да бъдат описани. Но въпросът не е, че са толкова изключителни, защото всички знаци в китайски календар са така направени, че да бъдат еднакво изключителни за всеки. Просто драконът не може да бъде персонифициран с някакво познато животно, той е сбор, среща на качествата на много животни, които представят четирите елемента - земя, въздух, вода и огън (куче, бик, риба, змия, лъв, орел и т.н.). Когато драконът бива издигнат в ранг на митологично създание, тогава започва да се твърди, че не може да бъде сравнен с нищо реално. Но факта, че не става дума за някакво реално животно, е нещо твърде ужасно според мене. Какво закусва един дракон? За да бълва огън, сигурно пие спирт, бензин или руски газ. Драконът лети, а къде спи? Казват, че китайският дракон е без криле. И какво прави, когато няма празници и не го разхождат на зиг-заг по улиците сред тълпа от веселящи се, които не знаят какво е кукерство и дионисиеви празници, но изпадат в същото умопомрачение, в което се оказват много от празнуващите мистериални празници тука на Балканите?
След краткото търсенето из Интернет по темата “що е то дракон“, намерих това: “китайските дракони притежават огромна мъдрост, но не са съгласни да я споделят ей така, правят го само след дълги разговори, убеждения, а понякога и подаръци.“ И още: “те летят от силата на своята вътрешна мощ.“
Преди няколко месеца случайно се заговорих с един китаец, собственик на магазин. Той ми разказваше, че за неговите сънародници това, че някой е роден през годината на Дракона е смятано за голямо щастие, че хората родени под този знак са много търсени и ценени. Сега, като се замисля за природата на дракона, стигам до извода, че за този, който се идентифицира със знака дракон всъщност не е никак, ама никак лесно да бъде дракон. Няма да кажа нищо ново и непознато, но всички знаем, че ако някой се стреми към мъдрост, всъщност върви по най-трудният възможен път, да не говорим, че дори път за това няма, а се върви отваряйки път в непознатото. И друго, по-важното е, че така както “един празник може да бъде мистериален по вид, но не и по функция“, един дракон може да е някой, който казва, “аз съм дракон“, но може и да няма идея за това с какво се идентифицирва със знака на дракона. Затова си мисля, че така както се празнуват празници, чийто смисъл е изпразнен, но се намира смисъл в идеята “дайте да празнуваме нещо и то сега в момента“, така един знак от китайския календар, казва нещо на някого, но може идентификацята да бъде съвсем случайна: “аз съм зодия маймуна, а ти плъх или кон си“?
Не познавам китайските и източните празници и тържества, макар да бих се радвала един ден да ги видя отблизо. Но се замислих над въпроса на Леля, която, когато попита беше Росица, но въпросът и звучеше така: “дали в други култури с градове се е появявало нещо „като театър”?. Не че искам да отклaням Форума на изток, но въпросът за това как един мистериален празник стига до театралната форма, до сценичното изкуство (в това число и китайска опера) не е ли въпрос, който надхвърля границите на една култура среда, културно наслeдство, регион на света?
Искрено се надявам проф. Богданов, проф. Димитров и доц. Варзоновцев да споделят с нас кой знак от китайския календар (хороскоп) има честта да бъде представен чрез тях.
Рачето и водораслото! В ракът има голяма доза на съвършенство: той знае че, може да върви напред, знае, че може да върви назад и ако реши да се отдъхне по време на пътешествието, носи къщата със себе си и хоп, в нея. Сигурно там вътре има интернет връзка и кафеварка.
За връзката между хората, която става на ментално ниво, мисля, че това не е ново. Че така е било преди да почне развитието на човешките култури, цивилизации и прочие. Стигаме до точка, която е позната, но ние сме други. Не сме тези отпреди да се извърви траекторията.
Поздрави на смелата учителка и добре дошла във Форума.
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3043 |
|
Aneta de la Mar - 2010-10-14 03:37:19 |
|
|
Роси – страхотните неща са от титулния текст на професор Богданов, а ти много хубаво си преобърнала важността на вида и функцията (освен ако не съм ги преобърнала аз). Видът е това, което събира нещата и ги залепва, докато функцията е тази, която придвижва – тази, която позволява устността.... Така и предишните ни имена го докарваха на вид – но те не бяха функция, защото никой не можеше да види в тях настоящия контекст. Те криеха като едни ритуали (кукери).
Та - ритуалните епизоди са били отделени с двойна линия и са били затворени със заклинание; Ерихтоний пък бил затворен в някаква кутия и било забранено тя да се отваря, змията от Акропола при Херодот (8.41) - "Атиняните разправят, че в светилището на Акропола живеела голяма змия, която го пазела; освен това твърдят, че понеже наистина я имало, те всеки месец извършвали приношение; това приношение било медена питка. Преди това тази медена питка винаги била изяждана, но тогава останала недокосната. Когато жрицата им казала това, атиняните напуснали града с още по-голяма охота — сметнали, че богинята също била напуснала Акропола. Щом всичко било скрито на сигурно място, атиняните отплавали обратно към лагера." – позволява да наблюдаваме отваряне на ритуалното, дори полупремахване на ритуалността, нарушаване – а оттам и движение, раждане на някаква функция. Аз триизмерно си представям, как невижданата змия излиза и успоредно на нея се раздвижват и хората – нищо, че напускането на Акропола е само разказ, в който се вижда питката, а не змията. За разлика от ритуалността - в която все нещо не се вижда и дори - не трябва да се вижда - театърът е точно обратното - трябва да се вижда. Общностният герой, отделният човек в драмата е смален образ – за да се вижда. Текстът е смален образ – за да се вижда. А в костюма на кукера – човекът се скрива.
В празника "чудовищните предци" са хем страшни, хем носят добро – но някак си липсва свързване, докато при театъра свързването е задължителен елемент, който едновременно, на различни нива е и свързване и отвързване, разчленяване, движение. В празника човек не е отделен - докато в театъра, не е отделен, но има модел за отделен.
По-страшна е ситуацията днес – защото не се знае дали, така както сме залепили празника за четенето, за театъра, както и сме вградили другия/другите за себе си в себе си, не се оказва, че сме едни живи кукери. Как ще си намерим мит, сюжет и жанр сега? И все пак това е съвършенство - връзката между хората да става на ментално ниво в представите на един човек, и при всички да е така.
-----
Много мил коментар на Учителката, дано да се престраши и да се включи – защото ние не си говорим само за текстове, а и не сме все още крайни кукери. Анетка винаги ни вкарва по малко митологична реалност. Та в този ред на говорене – за дракона зная, че първите изображения на знака на Ин и Ян в Китай са били кръг, образуван от дракон и тигър и че Джон Ленън е бил дракон. А аз съм Рак с асцедент Скорпион и година Тигър! Преди няколко дни ми изпратиха много хубав хороскоп за моята зодия – почти е като вица за зеления кон, затова ще ви го кажа, защото е поучителен, но и спасяващ – не само за раци:
“Ракът съзрял пред себе си водорасло. "О, колко съм гладен!" - възкликнало членестоногото и се втурнало... не, не към апетитната закуска, а точно в обратна посока. Колкото повече вървял ракът, толкова повече се отдалечавал от водораслото. НО ТЪЙ КАТО ЗЕМЯТА Е КРЪГЛА, ОТ ЕДИН МОМЕНТ НАТАТЪК ЗАПОЧНАЛ ДА ГО ДОБЛИЖАВА. И така полека-лека, след цяла година ракът достигнал целта си. Водораслото било изсъхнало и не ставало за ядене. Ракът си останал гладен, но затова пък се прочул като първия пътешественик, обиколил света заднешком. ПОУКА: Към славата и желаните неща няма преки пътища.” |
Тема № - 32 |
Коментар № - 3042 |
|
vesselina vassileva - 2010-10-14 02:01:44 |
|
|
Кратки реплики.
Към Анета - :-) Отговарям веднага в заявката да се самокласифицираме по животинските ни характери. Мен ме бройте винаги, навсякъде, във всички митологии и други типологии, най-проста овница-козица (огнена). Всички можете да ме хапете, варите, печете, ядете колкото ви душа иска, ако миризмата на овче/козе месо не ви е неприятна. Само рогцата ми не са напълно безопасни (имам два чифта), но за да се избегнат е достатъчно да не се застопорява нещо отпред рогцата като за челен удар, който не би бил нарочен – просто аз постоянно бързичко си тичкам. Всяко друго място около мен е напълно безопасно и спокойно. А пък ако решите да не ме ядете, мога да бъда полезна с млекце, сиренце и топли вълнени завивки за зимата на всеки, който би пожелал. Най-добре се развивам, ако храната ми се поднася с любов. :-)
Към Edna Uchitelka - Добре дошла! Впечатленията Ви от нас са точни. Да, наистина, за много от нас професор Богданов е Учител. Наистина, много от нас са негови бивши студенти, които някак не искаме да ставаме "бивши", а настояваме (понякога много упорито) да продължаваме да се учим от него. Професор Богданов, освен останалите неща, които с право казахте за него, е извънредно търпелив човек и, ето на, продължава да ни търпи да се мотаем из разни негови места и текстове, като този форум-живо-електронно-списание. Много хубава дума - списание. Място, в което се списват интересни работи (чрез което се срещат интересни хора и се случват интересни неща). :-) Наистина, не е като други места.
Към Веси – страхотно е това:
„Кукерите не различават настоящето. Мистерията може да бъде мистерия по вид, но не по функция. Отделният човек, поставен между двата вида мистерии, не е обличане, а - събличане.”
Представям си го триизмерно, в цвят и звук – как докато кукеруваме, оставаме без „вид”, голи, само по функция :-). Виртуалната реалност, в която го правим, създава необходимите условия това да може да бъде направено. „Леля”, „Крадла”, „Теодоте”, „Истинският Сократ”, „Мадам Помпадур”, „Махараджите” нямат вид, образ, лице, а наистина са само една гола функция, резултат от събличане между двата вида мистерии.
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3035 |
|
Лелята на Сократ - 2010-10-13 20:34:29 |
|
|
Сърфирайки из Интернет, за да се подготвя за часовете си по литература, случайно се натъкнах на този форум – може би малко повече разгласа няма да му навреди.
Познавам проф. Богдан Богданов само от неговите книги, гледала съм го един-два пъти по телевизията и ми прави впечатление на високо ерудиран човек. Това се потвърждава и от съдържанието на форума - уникален форум: с доста дълги текстове, на които повече им върви да бъдат в електронно или в книжно списание, отколкото в интернет-форум, където текст над 15 реда е вече голям и е труден за четене.
С интерес прочетох и текста на проф. Петър Димитров, който ми се стори много интересен и когото за съжаление съвсем не познавам.
Предполагам, че по-голямата част от участниците във форума са бивши студенти на проф. Богдан Богданов и негови последователи – като съдя по ерудицията, която прозира в техните текстове - и поради това те не се скъпят да хвалят своя Учител – нещо, което той, без съмнение, заслужава. Изглежда, че професор Богдан Богданов е единственият филолог в България, който успя(ва) да създаде своя школа.
Не се чувствам достатъчно компетентна да взема отношение по същество в така оформилата се дискусия, но ще я следя, ако ми разрешите, с интерес.
|
Тема № - 32 |
Коментар № - 3028 |
|
Edna Uchitelka - 2010-10-13 10:20:26 |
|
|
|
|
|