ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Останки от антична музика в традиционната балкано-анатолийска музика? |
Росица Гичева-Меймари |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/36_1.jpg) |
„И същата свързана дължина във втория пасаж за квази-чалгата песен на Арети. Росица, защо не направите такъв заглавен текст по образеца на ненаучната наука, която разбирате полуразбиращо, както впрочем съвсем точно сте разбрала, че става и при мен?”
(Богдан Богданов в неговия форум – 2010-10-16 09:25:47)
Макар че това изследване е пряко свързано с научните ми занимания и се породи от тях, никога не можеше да стане научно с мен. Щеше да си остане само едно лично всекидневно-празнично удоволствие за цял живот, ако професор Богдан Богданов не бе пожелал да пиша за това във форума му и за форумците. Ще пробвам да подхвана откъдето съм свикнала – как е тръгнало и как е протекло, защото смисълът за мен се появи, натрупа и разля в дълго житейско (празнично и всекидневно) протичане, течащо и сега. Винаги съм предпочитала да разказвам как са се постигали смислите при мен, защото чрез разказите успявам и да ги формулирам, понякога. Направих опит поне да започна научно, но не стана. Била съм студент по история (вероятно втори курс) в онази 1988 г., от която веднъж Ви цитирах пасажи от лекциите на професор Богдан Богданов по история на старогръцката култура. Бях слушала вече и семинарите на професор Александър Фол. Чрез тези двама „култови” професори, античният свят беше започнал да се поотваря малко и за мен. Не мога да си спомня дали съм прочела или съм чула от тях разказ за едно обвинение срещу Еврипид. Тези дни, след двадесет и две години, не можах да намеря в кой античен текст се споменава и го преразказвам по далечен спомен, вероятно неточно. Еврипид бил обвиняван, че въвел в трагедиите си азиатски начини за свирене на флейта и някакво непристойно азиатско танцуване, в което се извършвали въртеливи движения на тялото от кръста надолу, които движения възбуждали сладострастно-похотливи желания у зрителите. Тези неща не се харесали на по-консервативно настроените атиняни. Запитах се, да не би така наречените „belly dances” (кючеци и маанета) да не са турски (както се смята), а да са антични малоазийски или общо средиземноморски, и турците да са ги заели от културата на завареното население. Разбира се, тогава не можех да отговоря, но въпроса си го запомних и прибрах в чекмедже. Свързах старогръцкото описание със съвременните кючеци и маанета, защото по онова време още нямаше чалга навсякъде и аз не я бях срещала. Кючек не само бях виждала, ами и нещо повече. Случи се на същата онази българо-гръцка сватба, на която разказвах че бях шаферка, и където бях извънредно впечатлена от гръцкото зейбекико. Тогава за пръв път видях леля си да играе нещо, което не ми хареса толкова много колкото гръцкото. Когато попитах как е възможно леля да танцува така неприлично с чужди мъже, майка ми ми отговори, че така са танцували някога в селото им, и че леля ми се била научила от баща им. Дядо ми бил първенец във всички танци, но най-вече в този и в ръченицата. Разказа ми също, как се бил преборил с мечка – изобщо научих че съм имала дядо-класически-героичен-образ (Орфей-Херакъл-Боримечка). Късно през нощта в малка компания, с известно отвращение, взех че се пробвах дали ще мога и аз да танцувам това странно нещо – нали дядо ми (на когото съм кръстена но не познавам, защото е починал малко преди да се родя) е бил майстор танцьор. Разказвам това, защото беше първият ми опит с немоето в мен, който си спомням. Оказа се, че можех да танцувам това неприлично и неприятно за мен нещо, включително да си кълча врата, което почти никой не го може. Само още веднъж го танцувах пак – когато ми хрумна, че танцът е древен и са го танцували в антична Гърция. През тази същата 1988 или през 1989 г. шокирах моята най-близка приятелка с казването и показването, че мога да танцувам кючек. Приятелката ми не можеше да повярва, че може да имам нещо общо с чалгата. Заявих й, че това не е чалга, а древен малоазийски танц, и че го мога, защото съм малоазийка (тогава вече знаех, бях разпитала баба си и даже бях чела нещо за малоазийските българи). Забравих хипотезата за древния малоазийски произход на кючеците и силно се противях на чалгата до края на 2001 г., когато вече след като бях прибавила гръцката фамилия „Меймари” към името си, пристигнах в Елефсина. Още първия ден трябваше да участвам в сватба. Бях много любопитна, защото интересът ми към традиционните култури вече беше огромен и подплатен с немалко години работа. Неприятна изненада беше безкрайната поредица от кючеци. Попитах съпруга си, как се съвместява силното националистическо чувство на гърците с тази турска музика и танци. Макар че той е противник на всякакъв национализъм, малко засегнато реагира, че това са традиционни гръцки танци и музика и че не са турски. Е, как да не са, това си е кючек, ачик-ачик, пар екселанс, казах аз. Не, не било. Били „нисиотика” (островни песни), „гамотрагуда” (сватбени, но и „сексуални песни”) и „цифтетеля”. И той не ги понасял, но си били съвсем собствено гръцки. Не съм ли разбирала, защо нямал националистически чувства! Разбирах, и аз нямах. Тогава се сетих за моята студентска хипотеза и му казах, че сигурно е прав, поне за времето след Еврипид, защото Еврипид е бил обвиняван, че въвежда нещо като малоазийски кючеци на Дионисовата сцена в Атина. Казах още, че сигурно това са дионисови танци, вакхически, като между менадите и сатирите във вазописта (фиг. 1, 2). Членовете на моето андрогинно разноетнонационално семейство, имаме нещо общо в произхода и културата, което си личи и отвън. Всички отбелязват, когато ни видят заедно, че някак си приличаме. Подозирам че е така, защото и двамата сме малоазийци. Родът на моята майка произхожда от с. Мандър (дн. Мурадийе), област Бандърма (древният Кизик). Селото се намира на около 40 километра на юг от Кизик, в югоизточната част на езерото Маняс, и на 160 километра на изток от Троя, в древната област Мизия с планината Ида, от която Зевс наблюдавал бойните действия на ахейци и троянци. Херодот казва, че мизийците са колонисти от лидийците. Не е ясно дали мандърци са местни или са преселници от етническата българска територия (по рупския диалект се разбира, че са южно-българи). Да са преселници ми изглежда по-вероятно, въпреки че баба ми многократно повтаряше когато я разпитвах, че „ние сме си анадолци и винаги там сме си живели, преди да дойдем в България”. Специфичният говор ме кара да мисля, че сме изселници от Неврокопско-Драмско-Пангейски (силно Дионисов древнотракийски) регион - има сведения за масови изселвания през ХVІІ в. Родът на свекъра ми произхожда от град Бирги, гръцкия Пиргос, на около 80 км на изток от Смирна (дн. Измир), в централното южно подножие на планината Сипил, свещена планина на малоазийската богиня Майка, на чието плато точно над Пиргос се издига (и днес) Сарди – градът на Крез, столицата на лидийското царство (от където се били изселили мизийците). Градчето е било богато и известно, митрополитски център от византийско време. След изселването на гръцките бежанци през 1922 г. е поопустял архитектурен резерват, прилича на Созопол. Мястото е лидийско, но фамилното ни име Меймарис се оказа персийско - означава нещо като „архитект-строителен инженер”. Съпругът ми много пъти е поливал със студена вода възторзите ми от гръцката традиционна музика, на която той не е любител, но веднъж призна, че някъде дълбоко в себе си харесва „ребетика” – музикалната традиция на малоазийските гърци, и си го обяснява точно с произхода и традицията, със странното преминаване на нагласи и привързаности през поколенията без никакъв контакт с жива действителност. Вероятно заради това, все пак ми помогна в по-дълбокото опознаване и разбиране на гръцката традиционна музика. Като признателност (нищо от написаното тук нямаше да се роди без Йоанис Меймарис), първото парче, което слагам в текста е от филма „Ребетико”. Една от основните теми на филма е музиката на малоазийските бежанци. Заглавното парче „При Тома” - http://www.youtube.com/watch?v=QR4avmuBDhY Същото, но на погребението на главната героиня, изпълнителка на ребетико, родена в Смирна - http://www.youtube.com/watch?v=epWY3qDGow8 С много слушане и с опиране на ”спомени” от нашите малоазийски предци, както и със случайно попаднали писмени и изобразителни извори, навлизах в темата за парченцата антична музика в съвременната традиционна балкано-анатолийска музика. Гърците, за разлика от нас, не са изоставили музикалната си традиция. И сега има много музиканти, които създават традиционна музика или композират съвременна музика стъпвайки на традицията си – традиционно етно, етно-рок, етно-джаз и етно-класическа музика. Има дори запалени чужденци като мен. Такъв е Рос Дейли, ирландец, който живее от тридесет години на остров Крит. Говори много сладко гръцки със силен критски акцент. Свири на лира, поддържа прекрасен състав (включително с българка - свири на сандури) и постоянно прави концерти и записи. Кани изпълнители и на други традиции – индийци, перси (трио на ударни инструменти „Чемирани” от Иран), туванци („Хун Хур Ту” от Монголия). Интересното на туванското пеене е, че един човек може да произвежда едновременно два гласа, а в общ план - туванците са от онези народи, които притежават традицията на оригиналните сибирски шамани. Ето някои от нещата, които съм слушала на живо в Елефсина - Рос Дейли е слабият висок келтски друид в средата, с русо-бяла дълга коса, облича се в бяло: Рос Дейли, „Хун Хур Ту” и трио „Чемирани” - http://www.youtube.com/watch?v=gCO3q6gur-Q Туванската песен „Тъгата/оплакването на сирака”. Чува се пеенето на един човек с два гласа (все едно пее и свирка с уста, но всъщност прави и двете с гърлото си – шамански работи) - http://www.youtube.com/watch?v=WQ-cHg3PuBA До тук бяха празничните моменти. Следващите моменти са голямо множество и се случваха във всекидневен контекст, поради което няма какво особено да им се разказва. Случваха се докато готвех, миех, отглеждах гардении, лимон, нерандзи, лаврово дърво, кайсия, асма с грозде и рози в градината, или се занимавах с кучето. В Гърция слушах постоянно радио, за да уча и езика. И друг път съм споменавала за „смисленото всекидневие”, на което винаги съм се наслаждавала. Докато върша каквато и да е автоматична работа или не върша никаква работа, в ума ми непрестанно протичат всякакви реалности – мои, чужди, немои-мои, минали, проектирани в бъдещето, смесени. А музика обичам да тече паралелно с каквото и друго да правя. В Гърция това ставаше силно и продължително, защото само там имах време да върша домашна работа, и умът ми беше дълго време свободен да се занимава с каквото друго може и желае. Преди да заминем за Гърция в края на 2001 г. у мен беше попаднал диск със съвременни интерпретации на антични музикални текстове. Бях го слушала многократно и тази основа стоеше зад свързванията ми, които винаги си остават несигурни, защото античните нотни текстове показват само тонове и ритъм - без темпо, настроение, продължителност на нотите и други важни подробности, които не знам как се наричат. Съвременните записи са доста свободна интерпретация, макар и върху автентичен нотен текст. Някои от тях ми звучаха като музика на извънземни и с нищо не ми се свързваха – Хорът от Еврипидовия „Орест”, Делфийските пеани. Еврипид, съвсем очаквано, харесвам и като музика (толкова съжалявам, че нищо не се е запазило от „Вакханките”!). Първи хор от трагедията „Орест” на Еврипид - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=1 Неочаквано (или очаквано) - почти не мога да понасям да слушам делфийските пеани. Първи делфийски пеан – http://www.youtube.com/watch?v=58Z9RFxJ1B8 Втори Делфийски пеан - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=3 Най-много обичам най-стария от запазените и най-великия античен поет-музикант – Пиндар, с първа Питийска ода, която ми помогна да започна да разбирам старогръцки: http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=4 Тя ми прилича на ренесансова музика, даже малко на барок (сигурно защото обичам бароковата музика). Тези свързвания, обаче, може да се дължат на факта, че нотният текст е запазен в късен средновековен ръкопис и може да е обработен в духа на по-късното време. Делфийските пеани са съхранени епиграфски - такива, каквито са били записани оригинално и сигурно затова ми приличат на извънземни. Такова е и „Оплакване на Текмеса” - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=5 Други антични парчета, обаче, веднага ми се завързаха с музика, която звучи и днес, макар че също е стара - византийската църковна музика. Епитафия на Сикелос - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=6 Свързването не беше и трудно, защото разполагаме с доста на брой антични химни към богове от ІІ в., един от които дори посветен на Светата Троица. Химн към Слънцето - http://www.youtube.com/watch?v=UnRd8fXdR0U Химн към Светата Троица - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=7 Тази връзка се прави още по-лесно, ако човек е слушал достатъчно ранни византийски песнопения. „Светлина на радостта (Фос Иларон)”, Атанасий Александрийски, ІV в. - http://www.youtube.com/watch?v=pFJQNQ83s78 „Единородният син”, приписвана на император Юстиниан VІ в. - http://www.youtube.com/watch?v=SUXJEECQBAY „Херувимски химн” - http://www.youtube.com/watch?v=vw8kb5zlSc8 „Достойно ест” на Йоан Кукузел, ХІІІ-ХІV в. - http://www.youtube.com/watch?v=Hpq5cPvdQZI „Славословете Господа”, Йоан Кукузел, ХІІІ-ХІV в. - http://www.youtube.com/watch?v=nWsUbdsXLYY Такива слушах всяка неделя от близкия храм на св. Параскева – повечето храмове в Гърция пускат живата литургия на високоговорители. И въпреки че тялото ми се съпротивляваше и не искаше да се буди всяка неделя в 7 часа сутринта, понеже певците бяха превъзходни, душата примолваше тялото ми да си събуди поне ушите, за да се наслади на ангелогласното пеене. Така, със заспало тяло, будни уши и душа, по четири часа всяка неделя свиквах и с византийския гръцки език. Е, вярно е, че понякога изнасилвах тялото си - ходех и слушах цялостно-блажено вътре в храма, а после го оставях да си доспи. Византийската музика и пеене са сходни, съвсем обяснимо, с традиционна музика и пеене от широкия район около Константинопол – съвременна Тракия, но и северозападна Мала Азия, включително малоазийското крайбрежие. Започвам с примери от малоазийска Гърция. Първият ще е приспивна песен от Смирна, изпълнена от Арети Кетиме в атинския театър от римската епоха, който днес се използва за концерти: http://www.youtube.com/watch?v=b7D3kNFlwHI Тъжните малоазийски песни често са от Смирна - обезлюден и опожарен гръцки град през 1922 г., по време на голямата „малоазийска катастрофа” за гърците - война с Турция, в която над 2 милиона бежанци се преселват в континентална Гърция (заселват ги основно в Северна Гърция, която е обезлюдена от избягалите българи - македонци и тракийци). Песента е за дете, което се мъчи да отплува от опожарения град. С метафори е описано удавяне в буря: тялото на детето става лодка, а кърпата му - платна. Накрая моли да не му пишат писма, защото не знае писмената и му се доплаква. „Казах ти, и пак ще ти го кажа” - http://www.youtube.com/watch?v=Ze_AMsSghBs Третата тъжна смирненска песен ще е „Дзиваери” (Сапфир) – пак за емигранти и бежанци. Пеенето на Арети тук е много „ранновизантийско”. Името на скъпоценния камък сапфир е старогръцко, в средногръцки се променя на „зафири”, турците го потурчват на „дзиваери” и гърците си заемат потурчената собствена заемка. Има много такива гръцки заемки в турския, които пак са се върнали в гръцкия. „Дзиваери” - http://www.youtube.com/watch?v=lj_YdBJyHiw Ще предложа примери за „византийстваща” народна музика и от Гръцка Тракия: Хронис Аидонидис на Олимпийските игри 2004 - http://www.youtube.com/watch?v=UwbxQkpeC38 „Да бях птиче”, първата от двете песни (втората е танцова „Възцари се утринен царю” - към слънцето). Хронис Аидонидис пее в храма на Посейдон в Сунион - http://www.youtube.com/watch?v=ECwHcZBx8Tw Като „византийстващи” бих определила и българските бавни рупски песни - тракийски, странджански, родопски (и на българите-мюсюлмани!): „Излеял е Дельо хайдутин”, Валя Балканска - http://www.youtube.com/watch?v=7lJYq6bjHTQ Ще сложа и любими песни от тези, които майка ми постоянно пееше: „Заблеяло ми агънце”, Борис Машалов - http://www.youtube.com/watch?v=8g4D6rL0Q5M „Лале ли си, зюмбюл ли си, гюл ли си”, Галина Дурмушлийска и Теодосий Спасов - http://www.youtube.com/watch?v=ox2U25J9is0 За съжаление, повечето от съхранените нотни записи от античността са все в сериозни тържествени жанрове – химни към богове, оди за победители, трагически хорове, епитафии. Не можем да си създадем представа за музиката на дионисовите празници или на народните веселия и трагикомедии, като във филма „Ребетико”. Има само два музикални текста, които представят по-жизнерадостно настроение: едното е упражнение за китара, а другото, много странно и едновременно много типично за гръцката народна музика - химнът към страшната богиня на възмездието Немезида. Упражнение за китара – http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=8 Химн към Немезида - http://www.youtube.com/watch?v=jkTgkoOouhY&NR=1 Химнът към Немезида, с неравноделните си тактове, винаги ме е отпращал към неравноделните тактове в българската традиционна музика. Той прилича и на византийско песнопение, но не на ранните от типа на Ефрем Сирин, Роман Сладкопевец, Йоан Дамаскин, които са белязани със силни източни (сирийски) влияния, а на по-късните - тези на Йоан Кукузел, в които силно се усещат мотиви от южнобългарска традиционна музика (македонска и тракийска), включително и танцова. Силно неравноделният и с безсмислен текст (като дионисовите призовавания) „Терирем” на Йоан Кукузел - http://www.youtube.com/watch?v=ew-PvIat6-s „Мистерията на чужденците”, песнопение посветено на влъхвите (магите) на Рождество Христово; не знам дали е Кукузелово, но е танцувално и ми е любимо колкото и „Терирем” - http://www.youtube.com/watch?v=vI2zpRz6qpY Йоан Кукузел е живял в ХІІІ или ХІV в., не може да се изключи възможността да е ползвал славянски музикални мотиви. Поколебах се, дали да оборя това допускане, когато срещнах арменска традиционна музика в неравноделен ритъм, която прилича на нашата: А мом бар - http://isdo.nbu.bg/index.php?id=&p=articles&aid=4062&page=9 Но тогава си казах: арменците са били заедно с българите в османската империя – сигурно сме си обменили нещо, особено през Византия и православието. Големият шок и голямата радост настъпи, когато попаднах на сайт с музика на понтийските гърци, в който открих множество неща в неравноделен ритъм, някои от които приличат на нашите традиционни песни и танци, а други са съвсем същите. Вярно е, че много от понтийски гърци са живели в рамките на Османската империя, но тези по северното Черноморие не са. Отвори ми се голямо поле за изследване и едно откритие, което може и да няма научна стойност, но за мен е нещо специално. Как е възможно да имаме еднакви песни и танци с понтийските гърци, след като не с всички от тях сме били заедно в големите врящи казани на Византия и Османската империя? Този обмен и взаимодействие следва да е станал в предвизантийско време, в античността. Селища на понтийски гърци по нашето черноморско крайбрежие има без прекъсване поне от VІІ в. пр. Хр. Днес, по-голяма група, която още пази своята идентичност е останала само в Созопол (включително в къщата на НБУ). Така се роди хипотезата ми, че мога да се опитвам да идентифицирам остатъци от антична балканска музика, включително тракийска. Например понтийският „пирихиос” е почти идентичен с българска „ръченица” (мелодия, ритъм, стъпки, музикални инструменти), в частност с тракийската ръченица, разпространена както в територията на българска Тракия, така и в гръцка Тракия (не съм имала възможност да проуча турска Тракия). Гръцка ръченица „мандилатос хорос” от Драмско – http://www.youtube.com/watch?v=4uUPB92mItU „Мандилатос хорос”, състава на Рос Дейли - http://www.youtube.com/watch?v=dy_kQ6v3VUo „Πυρριχή” е име на прочут старогръцки танц, изпълняван от група воини в пълно или частично бойно въоръжение, подредени в редица. В редица танцуват и понтийските гърци, за разлика от тракийските българи и гърци, които по-често играят ръченица по двойки (еднополови и разнополови). По разнополови двойки танцуват пирихиос и понтийските гърци. „Пирихиос” в цариградската патриаршия през 1997 г. - http://www.youtube.com/watch?v=D5fsIXPeSmc Смесено мъжко-женско пирическо хоро - http://www.youtube.com/watch?v=8oEPMOEX49w И в България ръченица се танцува в заловено смесено хоро с крясъци, подскоци и тропания, например шопска ръченица - http://www.youtube.com/watch?v=puwltopomjw Сцена с ръченица от стар български филм (Сиромашка Радост – 1958 г.) ми е останала като ярък спомен от детството (гледала съм го вероятно през 1978-79 г.). Запомнила съм го, защото съм чувала, че по подобен начин баба ми е пристанала на дядо ми - http://www.youtube.com/watch?v=NC_-jLPJcUA Когато видях изпълнението на понтийския пирихиос на Олимпийските игри в Атина през 2004 г., първо онемях. Традиционното мъжко облекло на понтийските гърци съвсем точно отговаря на описанието на тракийските воини в персийската войска у Херодот (Hdt. VІІ, 73) – шапки от лисича кожа, както и на изображенията на траки и фриги в антична вазопис (фиг. 3.) - тесни панталони, ботуши и шапки от лисича кожа. Кожата е увита на главата, а край ушите висят опашката и лапите, завързани на фльонга. Макар не от кожа, шапките на понтийците имат същата форма: отстрани висят парчета, оформени като „животински лапи” (отляво, завързани на фльонга) и нещо като „опашка” (пискюл отдясно). Тесните панталони и ботушите също са налице, както широките кожени колани със запасани в тях ножове. „Пирихиос” на Олимпийските игри в Атина 2004 - http://www.youtube.com/watch?v=5nNX0uegtZg След първоначалното онемяване, започнах да пищя, че понтийската музика и танци са като нашите съвременни тракийски, че понтийските гърци са облечени като древните траки и фриги. Г-н Меймарис, за разлика от друг път, не се засегна. Каза, че и на него понтийските гърци не му приличат на гърци. Езикът им, обаче, е много архаичен гръцки, извънредно близък да старогръцкия, казват - до йонийския диалект. Може би са елинизирани варвари? Съвременните гърци не им разбират говоренето. Най-хубавият пирихиос, който намерих, е изпълнен от т. нар. „акрити” (византийски гранични войски), бежанци, преселили се в гр. Серес. Тук са представени всичките сложни движения, които съм виждала да изпълняват и мъже-българи, танцуващи състезателна мъжка ръченица, като моя малоазийски дядо. „Пирихиос” на акрити от Серес - http://www.youtube.com/watch?v=w-ZE7YSy_Uk И понтийските гърци използват гайда и тъпан, като тракийците. Също в неравноделен ритъм и много сходно с тракийските танци е хорото „Тик” - http://www.youtube.com/watch?v=BUJSfW6dUj4 Друг „Тик” със зурни, които придават известно турско звучене, но … инструментът е характерен и за Южна България, и Северна Гърция, не знаем колко стар, досущ като античен авлос - http://www.youtube.com/watch?v=r69LgKJBLnk Подобен е понтийският танц „Дипат”, придружен песен на архаичния език - http://www.youtube.com/watch?v=UJH1-iydLEA Най-характерният инструмент на понтийските гърци е т. нар. „кеменче” – като гъдулка. Бутилкообразната форма го различава от гръцката лира и гъдулката, но звукът и начинът на свирене не се различават особено от нашата гъдулка, която в Турция се нарича „класическо кеменче”. Всички капковидни гъдулки, лири и класически кеменчета имат за свой предшественик византийската (константинополска) лира, която пък има предшественици със същата форма в римската и елинистическата епохи. И последната връзка, която направих между понтийските и античните танци, в частност - древнотракийските, е т. нар. „танц с ножове” (ΧΟΡΟΣ ΜΑΧΑΙΡΙΑ). В античността махайрата е жертвен нож (леко извит, като ятаган), а днес е името за нож изобщо – махери. Един от най-известните тракийски мимически танци е описан от Ксенофонт като изпълнен от траките в Пафлагония, Мала Азия (Xenoph., Anab. VІ, 1, 6). Това е военен танц, при който танцьорите с оръжието си подскачат високо и леко, като си служат с махайрите под съпровод на флейта. Накрая единият замахва срещу другия с ножа си и на всички се струва, че го пробожда, а той пада изкусно. Публиката поздравява победителя с високи възгласи, а той сваля оръжията на падналия и излиза, „пеейки (песента) Ситалкас". Други изнасят онзи, който се преструва на убит, но всъщност е незасегнат. Описанието има само две разлики с понтийския мимически танц – съпроводът на флейта и липсата на помиряване между танцувалите воини. Първи пример за танца с ножове - http://www.youtube.com/watch?v=DlKZfIrqscw Втори пример за танца с ножове - http://www.youtube.com/watch?v=_9wrugyDIko Трети пример за танца с ножове, майсторско изпълнение, но лошо качество на клипа - http://www.youtube.com/watch?v=mPpcF0XZxlg За преход към последната музикално-танцова тема, с която всъщност започнах цялото изследване - за кючеците и чалгата – ще използвам клип с три тракийски хора в гръцка Тракия: Синкатистос, Цестос (Честото?), Мандилатос - http://www.youtube.com/watch?v=5136sC6ExsA Може да се каже, че са си съвсем български хора (кой знае, дали не са и турски). Тракийската музика във всичките й държави прекалено много прилича освен на понтийската и на арменската (арменците също са понтийци!). Може да забележите това в арменска традиционна песен „Хала, хала”, изпълнявана от любимата Арети Кетиме, заедно с гръцките арменци Хайг Язидзян и Тигран Саркисян, изпълняващи етно-джаз. Тук те си пеят и танцуват почти съвсем по традиционному – типичен кючек, като тия, които дядо и леля са танцували. Точно така си представям Дионисовите хорове след Еврипид насетне, включително ритуалните в древна Тракия, защото и днес в съвременната тракийска музика има такава в съвсем същия стил, включително и музикалните инструменти – тъпан, дайре-тюмпан, кастанети-кротала, цимбали-кимбала, зурна-аулос. Ако пееха на български, щях да кажа, че песента е българска. По същия начин можеше да е турска, гръцка и старогръцка - на еврипидовите лидийски и тивански „Вакханки” или на колхидката-арменка „Медея”. „Хала, хала” - http://www.youtube.com/watch?v=CBPkKhe0Euo За кючека направих малко проучване. Нареченият на английски „Belly Dance”, е традиционен танц в арабските култури и Средиземноморието. Сред арабите е само женски и включва равностойни (и дори по-важни) движения с горната част на тялото. Египетската танцьорка Самия Гамал - http://www.youtube.com/watch?v=HIREFFmO1FY В Турция и на Балканите танцът се играе и от жени, и от мъже, а има и различно излъчване – горната част на торса трябва да е (почти) неподвижна. На български използваме чуждото име „кючек”, което на турски се произнася „кьочек” (köçek oyunu), произлиза от персийското kuchak – „дете”, „младо животно”. В Турция името се е употребявало за младежи, изпълняващи функцията на дервишки слуги в еничерския корпус и сред последователите на хаджи Бекташ (общества на хетеродоксни мюсюлмани, последователи на бекташизма, е имало и продължава да има на Балканите, включително в България). Кьочек е име само на мъжките танцьори, докато жените, изпълняващи тези еротични танци, се наричат ченги Çengi. Ченги танцьорка, филмирана през 1898 г. - http://www.youtube.com/watch?v=ziOAYNqRjIY Има исторически сведения за културата на кьочека и ченги от ХVІ в. (в пътеписи на европейски пътешественици – това е специално за Анета!), когато османските султани започват да я поощряват и да търсят изпълнители за дворцовите си забавления. Интересното е, че традиционно не се играе от мюсюлмани - танцьорите се набират от християнското население (най-много сведения има за гърци и арменци, по-малко за българи), понякога от еврейското и циганското население. Особено популярни кьочекчии през ХVІІІ-ХІХ в. стават гърците от островите, най-високо ценени са тези от Хиос. Като прочетох това, разбрах, че не без причина оприличавах островните традиционни гръцки песни („нисиотика”), на турски кючек, както и че мъжът ми е бил прав – това сигурно е традиционна гръцка музика. И днес хиоското нисиотико е ценено като най-добро, и наистина е хубаво, макар с кючекчийски ритми. Ще сложа онова прекрасно парче, в което Веси се влюби – винаги ми е звучало като бавен кючек, макар че типът танц-хоро се нарича сирто. „Във водите на Егея”, сестри Хадзидаки, традиционно изпълнение – http://www.youtube.com/watch?v=ABFZidrY_28 „Във водите на Егея”, оперната прима Савина Янату и Василис Гиздакис, в съпровод на оркестър („симфоничен кючек”) - http://www.youtube.com/watch?v=0igRUOUDFrU „Във водите на Егея”, в силно „византийстващата” интерпретация на Арети Кетиме („византийски кючек”) - http://www.youtube.com/watch?v=VX1S_30_s6M И още едно изключително нисиотико сирто, „Аморгиански (от о-в Аморгос) брод” - http://www.youtube.com/watch?v=lAkHQfGSDtA Инструменталният съпровод на кючеците е включвал: тъпан (с два вида кожи – козя и овча), зил (античните кимбали), дайре (античният тюмпан), класическо кеменче (византийска лира, гъдулка), ченг (не разбрах какъв инструмент), лауто (гръцки инструмент от типа на китара и тамбура), баглама (малка китара с три двойни струни, на която се свири с перо, традиционен инструмент на малоазийските гърци). Танцът е бил съпровождан и от песен, чийто текст понякога е разиграван мимически. Жените танцьорки – ченги – тогава са били облечени от глава до пети, включително и със забулено лице, ако танцуват публично. Младите мъже, танцьори на кючек в османската империя, са имитирали жените-ченги - гримирали са се, носили са дълги разпуснати коси, обличали са се в женски дрехи (шалвари или поли), на кръста са имали широк позлатен колан, на който отпред са окачвали големи пискюли, които бурно да подскачат по време на танца. Имали са заострени шапки, чийто връх е бил завит напред (като трако-фригийската шапка в античността) и понякога е завършвал с пискюл. Танцът е мимически и често комически - разиграват се еротични и сексуални действия. Мъжете кьочекчии са били свързани и с хомосексуалната култура в Османската империя. Аз пък, днес, свързах кьочекчиите с кукерите, които също се обличат като жени и имат вързани дървени фалоси на кръста. Изображения на такива персонажи има и по античната вазопис - представяни са да танцуват пред Дионис (фиг. 4.). Една такава сцена е определяни като илюстрация на Аристофановта комедия „Птиците” (фиг. 5). Самият Дионис е представян в облекло, подобно на малоазийските кючекчии (фиг. 6). Свързах кьочекчиите и със жреците на древната малоазийска богиня Майка, наричана от елините Кибела, които също се обличали в женски дрехи и са изпълнявали екстатични танци под съпровод на ударни инструменти. Намират се антични изображения представящи обредни (мистериални?) „кючекчийски” танцови пози и инструменти (фиг. 7, 8). Ако само слушах тази музика без да виждам какво се танцува, щях да се чудя дали е понтийска гръцка, или е критска, или е българска. Традиционен турски кьочек - http://www.youtube.com/watch?v=3Fr7nPtK-aI Истанбулски кьочек със зурни, с танцьори облечени в традиционно облекло от съвременна Тракия - http://www.youtube.com/watch?v=wXuaw4rLM-8 Гръцкият кючек се нарича „цифтетели” (означава „да се движиш като змия” или „с две струни”). И тази дума е турска. Турското чифтетелиси прилича на кьочек, но е сватбен танц (ритуалният ”хиерос гамос”?), танцувано е едновременно от жени и мъже, както и сред малоазийските българи: Турско чифтетелиси с мъже и жени - http://www.youtube.com/watch?v=Fa6pUbIRPI4 Турско чифтетелиси само с мъже - http://www.youtube.com/watch?v=ZfiMUoW7LHQ Гръцко цифтетели Бурновалийско (Бурноваля) от филма „Ребетико” - http://www.youtube.com/watch?v=zxDwwXMzoWE Ще завърша темата за кючека и маанетата със „Сала, сала” на Арети Кетиме. Когато търсих песен, която да изпратя на пътуващите ни анатолийци, открих това даровито дете – Арети. Родена е в семейство на понтийски гърци. Нейното невероятно пеене окончателно ме убеди, че мотиви на древно-анатолийската музика са съхранени и в съвременна музика. Нещо, което съм усещала отдавна, но трудно приемах, защото днес тази музика се пее най-вече по чалгаджийски, а това ме отблъсква. Прилагам линк към едно изпълнение, което ми изглежда като пиеска, чието съдържание, каквото го виждам, ще разкажа: „Сала, сала” на Арети Кетиме - http://www.youtube.com/watch?v=Gr_lKHseyUY Гърците обичат да правят телевизионни симпозиуми с песни и танци, изпълнители и публика, която често е на маса с храна и напитки. Такъв е и случаят от клипа. Започва да пее детенце-момиченце. Почти никой не му обръща внимание. В началото хората си разговарят високомерно, освен някакъв чичо, който се хили на детето с нечисти намерения в областта на секса и финикийските знаци. За публиката голям интерес и възторг с аплодисменти ще предизвика една леля, звезда на гръцката чалга, която се появява на края на първия стих с характерен рев и кючекчийски движения. Тя излъчва желание да научи прощъпулничето на полезни неща в пеенето. Публиката продължава да се хили и подрусва в седнало положение, но в началото на втория куплет някои избелени усмивки започват да позамръзват (с изключение на чичото с нечистите намерения). У някои се прокрадва усещането, че нещо не е както трябва. Все още нищо не се прокрадва у лелята-чалга-певица – тя ще се опита да „подкрепи” с пеенето си момичето, което очевидно не се вписва в очакваното. Направо го поправя – не така, моето момиче, ето така е правилното пеене на чалга. Цигуларят се опитва да я среже с очи, защото загрозява, но не успява съвсем. На третия куплет всички от публиката гледат като ударени с мокър парцал – нищо не разбират, пулят се глупаво и малко недоволно, че някъде са си изгубили високомерието – с изключение на чичото с намеренията, който все така сластно се облизва зад зъби. За секунда камерата хваща друг слушател (с брада), който изглежда като замръзнал и ударен с мълния едновременно. Певачката-леля прави по-плах опит да се включи, изглежда започва да усеща, че ролята на учителка й убягва, но продължава да се усмихва покровителствено. Идва екстатично дълго соло на гласа на Арети. Цигуларят пак порязва с поглед певачката – да не е посмяла да се включи. Камерата се спира за по-дълго върху лицето на мъжа с брадата, който единствен разбира какво става. Той поглежда в страни и вижда, че никой друг не разбира, и че има опасност той да стане единственият ревящ със сълзи в залата. И това е така, защото започва соло на една могъща анатолийска богиня Майка, излизащо от устните на момиченце, чисто като богиня дева. Това е трагическа песен и трагическо соло. Такива са почти всички песни на малоазийските гърци, на които съвременните им наследници похотливо се кълчат за пари. Това е песен като от старогръцка трагедия или от мистериален ритуал, песен за човешка смърт, божествена мощ и каквото става между тях. Само един от присъстващите разбира, може би и цигуларят. Лелята-певачка продължава да се фръцка и усмихва покровителстващо, макар че накрая и тя започва да се пули неразбиращо (както и мнозинството от публиката) какво прави това дете. Детето дава ред на лелята-певачка, най-накрая чалгата ревва с пълна сила, публиката въздъхва успокоено, че странното нещо най-сетне е свършило и започва да подскача, да пляска, да се кълчи и да се кефи на това, което си знае и може. Не виждаме дали мъжът с брадата се е разплакал. Арети подарява накрая, освен божествен глас, и една щастлива прелестна усмивка, като че ли да ни накара да помислим, че и тя не разбира какво е направила. * Можем ли днес да се отнасяме към традицията си не по чалгаджийски? В България – много рядко. Не че няма талантливи хора, а по-скоро такава музика не намира среда, в която да има успех. Хвърляме усилия да се мъчим да правим неща, които тепърва трябва да се учим да разбираме и съответно - правим с неумело имитиране, при това истински им се радваме. Загърбваме това, за което носим разбиране по наследство - носим го в телата си, и бихме го правили истински, оригинално, със смислена дълбочина. Теодосий Спасов произвежда такива неща от дълги години - не зная на колко души е известен и любим. Theodosii Spassov and David Dorantes - http://www.youtube.com/watch?v=X56VQrYyLZs „Лалица”, Теодосий Спасов с Янка Рупкина - http://www.youtube.com/watch?v=hPQ2UEx8ibg Теодосий Спасов, импровизации - http://www.youtube.com/watch?v=GPezX1tEj3Q Обикновено успехът на модерната музика, направена върху традиционната българска, се намира в чужбина. Сигурно повече чужденци, отколкото българи, са запалени по нашата музика. „Притури се планината”, Стефка Съботинова - http://www.youtube.com/watch?v=HNmYUsJQyr0 „Планинска приказка”, Туванците „Хун Хур Ту” и „Българските гласове - Ангелите”на концерт с общия си албум в Белград (събрали се Орфей и сибирските шамани, но не в Тракия) - http://www.youtube.com/watch?v=gbUJy9_n9Hs „Що ли?”, The Mystery of Bulgarian Voices от „Alone in the Dark” - http://www.youtube.com/watch?v=cq44F1iV8GU „Вода”, Елица и Стунджи - http://www.youtube.com/watch?v=ozrMj-86lBk „Йовано, Йованке” на Найджъл Кенеди - http://www.youtube.com/watch?v=czBVb82JHm0 В Гърция нещата стоят различно. Много отдавна, композиторът на класическа музика Микис Теодоракис е намерил вдъхновение в традиционната народна музика и е създал купища гениални неща, освен познатото сиртаки от филма „Зорба гъркът” - http://www.youtube.com/watch?v=690_48tCzfE (Борислав попита кои книги са ни формирали – Казандзакис е една голяма стена-кораб на моята къща). „Зобра гъркът”, изпълнен от симфоничен оркестър и хор, с диригент самият Теодоракис - http://www.youtube.com/watch?v=sW4XspoF7Z4 Заслужава си да видите що за човек е Теодоракис и телом – въплъщение на любовните лудости от Платоновия „Федър”. Двуметров мъж, критянин, зодия лъв с грива; когато дирижира е една подскачаща вятърна мелница като Найджъл Кенеди; като Казандзакис е сменял идеологии - комунистическа в ранните си години и дясна в късните си години (мнозина го осъждат за това – дреме му на музиката!). Става много популярен по време на военната хунта в Гърция 1967-1974 г. (равностойна на нашия „комунизъм”), когато е забранявано да бъде слушан, самият той е изпращан в лагери (острови) за политически затворници; казва, че там бил открил кладенеца на народната музика. Пускам негова музика, изпълнена от симфоничен оркестър, хор и друг гениален персонаж – Григорис Битикоцис, силно десен, композиторът и изпълнителят на „Колесницата с два коня” като по „Федър” - http://www.youtube.com/watch?v=wn_I-kWU7EY . Клиповете са от първия свободен концерт на Теодоракис през 1977 г. - със щастливи пеещи лица в препълнения театър Ликавитос: "Слънце на справедливостта" - http://www.youtube.com/watch?v=TorYVReym-8 "Кръвта на любовта" - http://www.youtube.com/watch?v=hv8pj10MGi0 "Една е лястовицата" - http://www.youtube.com/watch?v=_QVbC0ZeKu4 Има и много други автори, които правят съвременна гръцка музика, гребейки от бездънния кладенец на тяхната си традиция. Слагам някои от най-любимите ми. Сократис Маламас е в върл почитател на Пинк Флойд, прави етно-гръко-рок. Особено хубави са текстовете му – достойни за прочутото име, което носи. С първата песен започнах да говоря новогръцки без да го разбирам. Зейбекикото „Мостът на Арта” - http://www.youtube.com/watch?v=fv3imvkwVYE „Принцеса” - http://www.youtube.com/watch?v=FUjcnSXWUxQ „Самодива” (Νεράιδα)” - http://www.youtube.com/watch?v=zKc-tagXm6Q „Тирезий” (композирана от Танасис Папаконстантину) и „Тиасът”, изпълнени диво екстатично и античалгично - http://www.youtube.com/watch?v=XyJaNqvXdWI Три песни, изпълнени с малоазийката Харис Алексиу и кипърецът Алкиноос Йоанидис, текат с инструменти и ритъм на кючек, но не са чалга, както заради внушението на музикалните текстове, така и заради словесния текст (безкрайно далеч от типа „русо гладно нема”) – "Всекидневните неща" - http://www.youtube.com/watch?v=LPv6geXLlbU "Децата на площада" - http://www.youtube.com/watch?v=uOGCPiL1EJ4 "Остави лъжите" - http://www.youtube.com/watch?v=xtsEoJG9Wnk Танасис Папаконстантину, също като Теодоракис, е гениален композитор с лош глас. Музиката му толкова много ми харесва, че покрай нея харесвам да му слушам и гласа. Първата песен ми е най-любимата и заради стиховете (той си ги пише): „… когато ми се умори душицата, да дойдеш да ми я вземеш, за да гледа от високо ленността на света и да бъде забравена, като на планините ланшния сняг”. „Пехливан” - http://www.youtube.com/watch?v=vmcPDi_W0BU „Андромеда” (бавен кючек) - http://www.youtube.com/watch?v=XRxmsLaBwRk „Безсъние” (изпълнена от Янис Ангелакас) - http://www.youtube.com/watch?v=GG1n31OmFxU Псарандонис, критянин, брат на прочутия Никос Ксилурис, ми се струва че прави директно антична музика, без никакви посредничества на Византия, Османска империя или Съвременност – звучи ми като извънземен, като Еврипид. Част от филм за Псарандонис - http://www.youtube.com/watch?v=a4brQkXb8gk „Тигрицата” - http://www.youtube.com/watch?v=Ufk6ANyUASo „Зевс”, от диска „Идайската пещера” на живо - http://www.youtube.com/watch?v=89NgOOeW07g Традиционни критски „мантинади”, състезания по съчиняване на музико-поезия, както по време на античния симпозиум, но днес, и на живо. Някои от нещата, които участниците казват, като да са извадени направо от диалозите на Сократ и Платон, или от нашия форум. Псарандонис: „на небето искам да се покача, над лудостта на света, за да видя дали има красоти”. Сестрата на Псарандонис: „нямам друго, освен едно сърце, а дори и то ми е чуждо, подарено е на едно мераклийско тяло”. Псарандонис: „Стихът ти носи образ и звук. Трябва да говориш с природата, с бога, защото тя (природата) е богът. И тя има всичкото. Ако можем да си говорим заедно с нея, да вземаме и да даваме, ако всичко е с пулс/ритъм, защото без пулс/ритъм нищо не е живо. Бог е самата природа, той е този пулс/ритъм, и хармонията подрежда само красиви неща”. Неизвестен за мен участник: „Аз мисля/вярвам, че думите имат повече съзидателност от плътта” - http://www.youtube.com/watch?v=rgYePxQ1SsI Мислех да завърша тук, но редактирайки текста, чух и разбрах словата на една песен на Сократис Маламас, и реших да завърша с тях (буквален превод) и с нея (зейбекико). „Казах ти всичко” - http://www.youtube.com/watch?v=YUPSfeRyG-w Много пъти ти говорих с пръст (земя) по устата, казах ти всичко каквото научих – научих го с тялото. Половината съм душа, половината – тяло, а преживяното ми е звярр, Половин живот разпилях, за да живеят и двете. Колкото и парченца да можеш да свържеш, Не ще ти стигнат за миг да ме усетиш/разбереш. Казах ти всичко, сега ме целувай! Водата ме обичаше, но небето ме живееше. Когато измервах какво мога – земята не ме побираше. (поглед – „Дано ми бъде простено!”) Ловувах красотите, а ме открадна тъгата. Истините ми са - ти, когато плачеш, и ударите на сърцето ми. Колкото и парченца да можеш да съединиш, Не ще стигнат за миг да ме усетиш/разбереш. Казах ти всичко, сега ме целувай! --------------------------------------------------------------------- Илюстрации: фиг. 1. Дионисови сцени върху червенофигурна амфора на Клеофрадес, V в. пр. Хр. фиг. 2. Вакхически женски танци с тимпани (дайрета). Червенофигурна атическа ваза, V в. пр. Хр., Лувър. фиг. 3. Трако-фригийска шапка от лисича кожа, тук в облеклото на амазонка, атическа червенофигурна вазопис от V в. пр. Хр. фиг. 4. Танц на жена, маскирана като сатир с фалос, пред Дионис. Атически червенофигурен киликс, V в. пр. Хр. фиг. 5. Сцена от Аристофановата комедия „Птиците”. Апулийски червенофигурен кратер, ІV в. пр. Хр. фиг. 6. Дионис, в трако-фригийско облекло, и Ликург, Апулийска червенофигурна ваза от ІV в. пр. Хр. фиг. 7. Релеф с изображения на „кючекчийски” танци в мистериален контекст от ІІ в. Museo delle Terme, Rome. фиг. 8. Детайл от релефа с изображения на „кючекчийски” танци.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
И така значи, хапнахте торта без мен...Нищо, аз съм на диета.
Роси,
не е вярно, че не разбираш от икономика! Всеки разбира. Истината е, че има едни хора, които казват, че никой не разбира, освен тях и точно това което те разбират е науката, друго ... няма...
Роси, всеки плаща сметки за вода, ток, парно, данъци, такси, берии, глоби, винетки - редовни и извънредни..., всекиму плащат сметки, всеки продава, купува, значи разбира от икономика, но не всеки разбира, че го разбира или не иска да разбере, че го разбира. Чудя се, защо хората се плашат от икономиката. Че това е най-естествената човешка дейност, като дишането, раждането ... като живеенето въобще, няма по-естествена от икономиката и няма човек, който да не я разбира. Тук се солидаризирам напълно с Лидия-Вакханка, че ако не разбираш, значи отказваш да разбереш.
Роси, имам един много добър приятело. Той е д.н. проф. по икономика и преподава сега извън България. Някои хора тук го нарекоха "никакъв учен", на мен пък един ми каза, че пиша икономика на коляно (ех, да можеше последното да е вярно). И към двама ни едни люде се отнасят като към докторанти. Да, докторанти сме. Непрекъснато се опитваме да учим и разбираме. Науката е процес (не по Аристотел).Не е даденост,костюм,власт и високомерие. Не, не е. Да живеят вечните "докторанти"!Присъединете се към нас.
А, че не ми помогнахте, то е също защото мислите, че не разбирате. Не ме мислете, ако сте ме мислили. Аз си помогнах доколкото можах сама и преди 5 дни получих съобщение, че ми приемат статията за печат в Щатите. (тортата е моя, купата е Синя).
Сега трябва да дооправя ценообразуването на водата за домакински нужди при условията на монопол де юре и може би един ден, един хубав ден, ще плащаме водата, която реално сме потребили и при взимане пред вид равнището на доходите ни на домакинство (средно). Е, все някой като мен трябва да върши черната работа (отивам да си направя избелваща маска по този повод). И ако кажете, че и тук не можете да ми помогнете (не за избелващата маска, а нали плащате вода и се чудите защо толкова и как толкова) - това ще е пак бягство и пак ядене на торта без другарчето (няма вечно да съм на диета, я). |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4144 |
|
nkioseva - 2011-02-09 18:14:47 |
|
|
А относно въпроса с „неразбиращият човек”:
Някак ми се струва невъзможно да съществува на земята абсолютно неразбиращ човек.
Човек все нещо разбира – дори и лудият…
А когато не разбира, то може би е отказ да разбере.
Дори не е задължително този отказ да е съзнателен, той може да се е загнездил някъде дълбоко в подсъзнанието и да е преградата пречеща да разберем…..
|
Тема № - 36 |
Коментар № - 4143 |
|
Lidia - Вакханка - 2011-02-09 14:39:04 |
|
|
Веси,
Мисля че от нас зависи дали ще заобичаме чалгата или не, защото ние учим вкуса си и решаваме на какво да го научим и на какво не.
Искам обаче искрено да благодаря на ГГ за коментара му. Той изразява доста добре това което си мислех, но не можех да формулирам. А именно, че ние си учим вкуса в зависимост от това към каква среда искаме да принадлежим.
Всъщност и това не е много вярно, защото родителите ни и обществото, ни обучават от най-ранна възраст и буквално програмират в нас ценности и идеи. А по-късно ние променяме възгледите си в зависимост от средата в която се движим. Ако съм монтьор ще харесвам едни неща, ако съм актьор – други, ако съм политик или адвокат може би съвсем други…
И в същото време не ми пречи да съм монтьор и да харесвам Моцарт, но когато си пийвам с колеги да слушам и да харесвам и чалга…
Оплетох се сериозно, но пък се сетих за една реплика на професор Богданов, която ми дава светлина в тунела. Не помня дали на семинара, или някъде тук във форума той беше казал че човек в ежедневието си се включва в много контексти и може би не пречи те да са противоречиви……
ГГ, прав сте че понятието „вкус” трябва първо да си уточни, преди да се впуснем да говорим за него сериозно. Проверих набързо и установих че от гледна точка на естетиката „вкус” е способността да разпознаваме и възприемаме красивото. НО, за да определим кое е красиво и кое не ни е нужна определена компетентност, т. е знания в дадената област. Което ме кара да уточня, че аз говоря за ежедневното понятие за вкус, което Вие наричате “fun”.
Ще спра до тук защото имам чувството че Ви отклонявам от истинската тема. Просто се опитвах да си отговоря на въпроса, защо толкова много хора харесват тази музика? Има ли нещо общо с това, че подобни ритми са се предавали от поколение на поколение? А ако е толкова лошо, защо е оцеляло толкова много време???? Или пък тези ритми са изпитана формула на която залага днешния поп-фолк?
Но това са въпроси за друга тема може би…..
Поздрави сърдечни!!!!
|
Тема № - 36 |
Коментар № - 4142 |
|
Lidia - Вакханка - 2011-02-09 14:18:34 |
|
|
Ох, много хубави коментари, но - заспивам. Песента е жестока - не съм много сигурна дали е за Крадла... или по-скоро e за мен. Две любими редчета:
1. две хиляди истини ражда болката ми
2. Дори не знаеш словото, с което да ме подчиниш.
Така си е... но - все пак - мога да спра да се сърдя.:-).
Но още нещо за Крадла - много мразех, когато Роси й казваше, че нищо не била разбирала от живота, а само четяла била книги... въобще не е вярно - познавам я лично, все пак. Казах ви всичко, сега... Лека нощ! |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4140 |
|
vesselina vassileva - 2011-02-09 01:06:43 |
|
|
Пропуснах да пусна една песен за Крадла.
Текстът е много сложен и не навсякъде е ясен дори и на домашната ми Елада, но все пак има много моменти, които на мен ми звучат точно като Крадла.
Аз с моите идеи, на Николас Асимос в изпълнение на певицата от „Ребетико” Сотирия Леонарду (и авторът от време на време)- http://www.youtube.com/watch?v=LnRgFqk-J8Y
Аз, с моите идеи и вие, с вашите пари,
струва ми се искате нещата черно-бели.
Не искам нито разговорите ви,
нито познанствата ви.
Ще ударя там, където ви боли -
никого няма да оставя да ме черпи.
Ще ръкоположа рицари и джедаи,
а ако изтрезнея, казвам ви и „Гуд бай!”
И боговете се подчиняват пред Ананке.
За война никога не съм се правил на „мачо”
и дори воден пистолет нямам в бараката си
Ще си извлача пътя, докъдето стигне
и никого няма да оставя да ме черпи.
Ще уволня онзи, който ме подиграе -
две хиляди истини ражда болката ми.
Аз ти давам нещата готови,
а ти ги искаш като да са твои.
Алчност те гризе
отгоре на всичките ти пари.
Нито на нокътчето ми
не се закача господарството ти.
Не ме гледай мен, не ставаш, (да следваш моя пример)
няма да издържиш на това и ще пукнеш.
Ти си жертва на правилата и реда,
Дори не знаеш словото, с което да ме подчиниш.
|
Тема № - 36 |
Коментар № - 4139 |
|
Лелята на Сократ - 2011-02-09 00:48:26 |
|
|
Мислех си тези два дни да отговоря на въпросите на Веси и Крадла почти точно в този дух, а на някои места и почти същото, което е написала Веси. Станало е като онази сутрин, когато Теодоте/Крадла беше написала преди мен, че надхвърлянето-вдъхновението е любовта. Зарадва ме, и защото зная, че ми се сърди, че не отговарям веднага на въпросите. Не всичко, което най-много ни се иска винаги е възможно. Затова и благодарността ми за този коментар е голяма.
Много хубаво е станало, тъй като исках да обясня (и мислех, че ще е трудно) защо смятам, че бе хубаво разкриването на Крадла, нищо, че Веси го нарича предателство.
Няма как примерен смисъл да стане без истински разказ, по същия начин както няма как мислимото да е добро и истинно, ако не е мислене върху живо ставане/предмет, и съответно – образ без жив/живял човек под-над него.
Това, за което си мисля, че говори Платон в цитирания от Веси пасаж, е нещо, което и друг път съм казвала на Крадла в много отдавнашен форумен разговор – все едно че не съществува нещо, което не е видяно-помислено-наречено, дори и ако наистина реално обективно съществува. Можем да видим само това, което знаем. „Величието на света зависи от величието на духа, който го наблюдава” (по Хайне). Мислимото и съществуващото винаги са свързани и едното не може да става само по себе си (точно както тялото и душата при човека). В този смисъл мисля, че винаги общуват и се свързват мислимо с видимо, и че не можем нито да сме само във видимия, нито само в мислимия свят, макар че хората, които могат да мислят повече и по-добре често се изкушават да си седят повече в мислимия свят. Крадла беше един образ на мислим свят и не можеше да остане само там. Първо, защото щеше да се изчерпи, а второ, защото разделена от съществуващия си прототип, лишаваше Веси от силата на мислимото, превръщаше Веси в нещо като „само тяло”. Ами не е хубаво това.
И по повод въпросите по Платоновия пасаж ще кажа същото – да се седи само при идеята за доброто може само ако си умрял. Това няма как да го избегнем, все ще стигнем и до там. Сега трябва да се справяме с живеене и в мислимото, и във видимото, и няма смисъл да се дърпаме и разцепваме. При това живеенето в двете едновременно е много по-интересно. Видимото е безкрайно и пълно с интересни неща. Мислимото, дори и да сме развили свръхспособности, винаги ще си остане по-еднородно и по-просто. Ако си седим само при него и не наблюдаваме живото видимо, много бързо ще си изчерпим вдъхновенията, защото живото-видимо е пълно с противоречия, парадокси и странности, които именно ни провокират да мислим. Без тях спира и мисленето.
Та за такива неща, и аз, като Искра, се зарадвах, когато Крадла се разкри. Е, на мене не ми се разкри, а я изнудих да си признае, защото, от една страна, вече не можех да понасям това разделяне на мълчащо тяло (Веси) и говореща Теодоте-Крадла, а от друга – чистото мислимо на мен не ми е особено интересно (казах го в началото на форума и за Крадла). Аз обичам да мисля за конкретно съществуващи неща в пълната им сложност, а не да ги мисля разфасовани и етикетирани. И от Платоновите текстове харесвам тази тъкан, която учи-показва как да се мисли върху нещо (наричам я Сократова), а не какво да се мисли за нещо (нея я наричам Платонова).
Идеята за доброто аз лично не съм успяла още да провидя – прав е Платон, като казва, че тя е на края на познаваемото. Имам още много, докато наближа до там, ако изобщо някога доближа преди да умра. Във видимото се справям по-добре, като (поне съзнателно) не мисля че следвам някаква идея за доброто – винаги преценявам в конкретния момент според конкретните обстоятелства. Не че съм сигурна, че винаги така ще бъде, но засега е така. Видимото е сложно, а идеята за добро сигурно е проста и не винаги може да подскаже доброто разрешение във видимия свят. Затова си мисля, че не може да е достатъчна, поне докато живеем във видимия свят. За после – не знам.
Не знам дали се свързват идеите ни за добро. Понякога така изглежда, например като харесаме заедно едно нещо (да речем един кючек), но ако се задълбочим можем да схванем, че сме го харесали заради различни идеи (например, аз - защото носи парченце от античността, а друг човек – заради чалгаджийското парченце), и че всъщност ни свързва пак само видимото (едно изпълнение на някаква песен), а не идеите ни за добро. Затова предполагам професор Богданов говори толкова много и толкова силно за текстовете и особено литературните, като носители на сложен примерен смисъл, който може да има значение за нас. Обаче всеки си прави различен примерен смисъл и наистина може да излезе, че ни свързват само такива сложни предмети, от които могат да се измъкнат много примерни смисли, за да има възможност да бъдат усетени от повече хора. Осъзнавам тези неща сега, пишейки. Това, което пиша, поне на мен ще ми послужи като успокоение и примирение пред тъжното ми наблюдение, че не се свързваме чрез идеите си за добро, а само чрез различни парченца от сложни предмети.
Благодаря на Веси, че е ословесила чудно, това, което наистина се опитвам да правя (дори с изсипването на факти) – отварянето към светове. Особено много се старая в упражнението за отваряне към старите светове, защото те са поумрели, забравени, позагубени и това е за съжаление - без тях нашият свят е твърде мъничък, чак към скучен ми върви. Наистина не хвърлям много усилия в обяснение на тези светове, към които съм успяла да пооткрехна някоя врата, не само защото аз самата имам твърде малко обяснения, но и защото смятам за редно и по-добро всеки сам да си прави обясненията, които са му нужни. Това, което знам, че е по-важно и по-ценно, е - да се отварят врати. Така, както е правел Сократ, както прави и професор Богданов, който никога не ни казва какво да мислим, а само показва как да се отварят вратите. За което му благодаря.
Въпросът за неразбиращия човек е много важен и лично мен много ме засяга, както можете да предположите. Трябва специално да мисля за това. На първо време мога да отговоря първосигнално на тази част от многочастния въпрос: „И ако не разбира, какво се случва с него (неразбиращият)?” От собствен опит – бият го по главата, това му се случва ;-). Ако не ме бие някой друг - сама си се бия.
Лиде,
Съгласна съм с Вас – постоянното слушане на нещо (независимо дали е сложно и полезно, или е просто, безсмислено и вредно), може да докара до там, че да му се свикне и даже да се хареса, особено ако не е твърде отблъскващо в началото. Затова, например, аз не гледам телевизия, за да не й свикна и да пропадна в нейната умопромивалка. Въпросът е човек да може да прецени има ли стойност в нещото, и то - преди да му свикне. Това е истински сложното, което отгоре на всичко трябва да се направи и в критичен момент на не особено добро разбиране.
|
Тема № - 36 |
Коментар № - 4138 |
|
Росица Гичева - 2011-02-08 23:55:51 |
|
|
Написаното от Веселина по повод на коментара на Лидия ме накара да се включа сега с кратък по-общ въпрос: Дали някой желае просто синьото сирене, джазът и чалгата, или желае и по-общата среда и култура, заедно с които те вървят? И в този смисъл, сякаш има разлика между едните и другите обекти на желанието, но не толкова в тях самите, колкото в статута на техните контексти и още повече в онова, което искаме да станем или от което искаме да се различим, като усвоим едно или друго. Като купувам или ям синьо сирене, всъщност не ям само синьо сирене, ами лапвам и парченце от онази северозападна устойчива нагласа към живота, която искам да усвоя символично чрез изяждането на отлежалото сирене. Същото е и с джаза, макар и в друг смисъл.
По-мъчното е, че днес понятието за вкус е много размито и без поне малко да го уточним, май не можем да говорим добре по темата за обектите на вкуса. От една страна - това Лидия се надявам да обясни много по-добре и подробно - в университетите се изучава дисциплината естетика, която повече или по-малко борави с исторически образувано философско понятие за вкус и развива аргументирано тезата, че той може да се преподава и усвоява. От друга страна, има редово всекидневно понятие вкус, силно демократизирано, което в нашия език е сякаш синоним на "кеф" (на англ. fun): да имам вкус за нещо и от нещо, е то да ми доставя кеф, независимо дали това се признава от другите, или не. Да, но към това се залепя и трето значение: вкусът като категория, свързана с модното, с тенденцията, с масовия избор или изтънчения избор на онези, които разбират от нещото, което се избира. |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4137 |
|
ГГ - 2011-02-08 23:41:57 |
|
|
Лиди, дано да не достигнем до момента, в който от случайно слушане на чалга да вземем да я заобичаме. Не зная защо, но докато четох коментара ти се сетих за една реплика на Георги Господинов, в която се казва, че отказът възпитава вкус. Това, което пък за мен е най-интересно в текста на Роси - не е нито музиката, нито танцът - а онези говорения, които спрямо всички музики в текста, са си направо мълчания („мълчана вода”?), които разказват смисъла - нейният разказ, забуленият научен текст, преводите на песните. Сплитането на тези три текста е невероятно, защото се достига до едно такова означаване, за което не знаеш дали пее или мисли. Отгоре на всичко и езикът на жестовете - той я поглежда; камерата ги поглежда; само един от присъстващите, може би разбира... Отгоре на всичко - преливането на парадигмите - "започва соло на една могъща анатолийска богиня Майка, излизащо от устните на момиченце, чисто като богиня дева"... Отгоре на всичко и нашият собствен истински разказ, който може да си вземе отделни елементи и да се преживее през всичко това.
Има го и разказа за предците - Роси вярва в своите малоазийски корени, Арети е родена в семейство на понтийски гърци - родовете и на песните, и на танците се преплитат, но те правят и нещо друго - отварят пространството и времето, а това вече е не само белег за античност в тях самите, но и отваряне за т.нар., от професор Богданов, "примерен смисъл". Мисля си тези дни, че това ще станат две от големите реалии, които ще са ми любими - истинският разказ и примерният смисъл - точно заради степента и посоката на отварянето на световете. Сигурно вече ви надух главите с това, но сега това е последната ми мания - да проверявам не само всички текстове, а и себе си... и дори всички хора - по скалата: примерен смисъл-истински разказ. Примерният смисъл го зная по-добре - но в истинския разказ има нещо много красиво, точно като проявяването на "идеята за доброто" във видимия свят - и това е отварянето към нещо, което е като божествено, но е истинско - не напълно истинско, но все пак фикционалността му е от ново измерение - като тази на автора. Може би най-новото измерение на това пък е самият читател, слушател на песни и танцьор, или просто този, който гледа, или този, който нищо, че е с цигулката - той и разбира - при всички положения - това е човекът „срещу” – това е този, който може да стане обект на „идеята за доброто” по Платон (всъщност и обектът, и субектът се повлияват от тази вътре-вън идея за доброто, която обаче веднъж е по-божествена, вертикална и вечна парадгма, а втори път е хем божествена, хем хоризонтална и човешка). Питам се обаче - кога човек не разбира? Всичко ли не разбира, когато не разбира? И ако не разбира, какво се случва с него? Какъв разказ е "неразбиращият човек" и какво разказва?
И още нещо - излиза, че превръщането на едва видимото във видимо – каквото и да си говорим, е по-важно от това, че то вътре в нас господства и създава нашия ум. Но, все пак... ако правилното и красивото, и светлината се получават по този начин - идвайки от нашия мислим свят - това експлициране - не означава ли, че често пъти светлините ни може би се разминават? |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4133 |
|
vesselina vassileva - 2011-02-08 12:13:16 |
|
|
Честит Рожден Ден на форума, макар и на патерица!
Радвам се че сте се събрали и сте си изкарали добре. Разбира се и съжалявам че съм пропуснала партито.
А текстът на Леля е тъкмо като за празник - изпълнен с музика и танци и в същото време задълбочен. Открадвах си по малко време между изпитите, зачитах го и така се улисвах от примерите, че забравях въобще в какъв контекст са дадени те и се връщах отново и отново - забавно, но и много разсейващо, особенно по време на сесия. :-) А коментарът към клипчето на Арети Кетиме и до днес ме разсмива истински.
Често съм се питала, защо така отричаната от някой от нас (включително и от мен до скоро) чалга, все пак има толкова много почитатели и за себе си си бях изградила някаква теория. Ще се осмеля да я споделя с вас, макар че текстът на Леля ме накара да си задам много нови въпроси и сега съм повече объркана, отколкото убедена в това, което ще напиша.
Та теорията ми беше че вкусът се учи.
Изпитала го бях на гърба си и затова бях доста убедена. Когато за първи път опитах синьо сирене се отвратих, но постепенно, пробвайки малко по малко, с течение на годините дори го заобичах. Същото се случи и с музикалния ми вкус.Започнах да слушам джаз музика едва когато сестра ми се ожени за джаз музикант - отново в началота ми беше странно и не особено мое. Ходех на концертите на зет си от уважение към него, а не толкова защото харесвах музиката, но с течение на годините и това се промени и сега дори си имам любими състави.
Затова си мислех, че същото се случва и с чалгата. Слушайки малко в маршрутката, малко в автобуса или в парка от близкото заведение, човек неизбежно запомня мелодии. Съзнанието се противи, но слухът привиква и в един момент, несъзнателно дори започваш да си тананикаш...
Сега обаче, когато прочетах текста на леля, започнах да си задавам въпроси. А от къде дойде чалгата? Нима я измислиха в последните години?
Това с чалгата ми прилича малко на идеята от XVIII век за завръщане към фолклора, само че в доста изкривена посока.....
Ще спра до тук, за да не изкажа прекалено много глупости наведнъж :-) Моля ви не ме съдете прекалено строго.
Поздрави сърдечни!!!! |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4132 |
|
Lidia - Вакханка - 2011-02-07 13:07:41 |
|
|
Докато четох коментара на Роси с превода на песента от "Ребетико" и онова изречение от нея "И ако ме издърпаш до теб – благословен да бъдеш!", си припомних за един откъс от "Държавата" на Платон:
...това, което аз си представям, представям си го така: на края в областта на познаваемото е идеята за доброто и тя едвам се вижда, но щом я видиш става ясно, че тя е причина за всичко правилно и прекрасно - във видимото е родила светлината и нейния владетел, а в мислимото - сама е властителка, която е създала истината и ума... (VІІ. 517. b-c)
И си мисля - кога успяваме да виждаме нещата, които едва се виждат - ето "идеята за доброто", която много добре знаем на колко важни места при Платон представя едно или друго важно нещо - например: любовта. Та точно тази идея "едвам се вижда" - но най-същественото е да може - от една страна, ДА СЕ ВИДИ ВЪВ ВИДИМОТО, защото там тя предизвиква... и е причината за всичко правилно и прекрасно – а именно видимото се предполага, че е нашият свят. Едва видимата “идея за доброто” е всичко онова, около което ние казваме, че виждаме светлина - например, когато човек се влюби в някого - той вижда образа му в светлина. А, от друга страна, обаче - В МИСЛИМОТО - самата тази “идея за доброто” е властителката - т.е. тя е самата себе си - еднородното... и ума... И излиза, че това, което виждаме във видимия свят като светлина, като правилно и прекрасно - всичко това е родено от идеята за доброто в нас. Нож с две остриета - хем е най-важно да видиш идеята за доброто (любовта) - хем - трябва да се знае, че тя не е във видимото, а е вътре в самите нас. И си задавам въпроса - защо не е достатъчно тази идея за доброто, тази светлина и любов - да ни бъде достатъчна като проява в мислимия ни свят, а трябва да достигаме и до това нейно виждане във видимото? И защо това видимо е по-важно за нас във видимия ни свят. И добре - като я видим - след това не може ли пак да си се върнем в мислимия свят и да не ни трябва да я виждаме повече: видели сме я веднъж и край - защо не ни е достатъчно, разполагайки с мислимия си свят - да не я виждаме повече?
Зная, че малко се отклонявам от темата, но може би и песните, и думите са такива изрази на виждане на идеята за доброто, красивото, светлината, любовта. Ето и това: "И ако ме издърпаш до теб – благословен да бъдеш! " - в първата си половина - до тирето - означава, че някой е видял някого - видял е идеята за доброто във видимия свят, но ако го издърпа до себе си - което може да се приеме, че е мислимият свят - това "себе си" - ще бъде благословено... какво става – какво се доближава: видим с видим свят, мисловен с мисловен свят – или мисловен с видим свят?
Много ми хареса, че филмът бил създаден по истинска история (по истински истории) и си помислих, че и форумът е създаден по истински истории, които в своята истинност могат да означат и други истински истории.
В частта за фолклора в "Мит и литература" професор Богданов казва, че съотношението между текст и контекст може да се гледа и като отношение между разни видове текст. А може ли отношението между текст и контекст да се гледа и като отношение между изразите на едно и също нещо във видимия и в мислимия свят?
И пак - във връзка с контекста като различни видове текст - един срещу друг (очи в очи) как се съотнася видимият свят, който също е контекст и може да бъде представен като различни хора, вече наистина като човек срещу човек - очи в очи? Свързват ли се различните виждания на идеята за доброто, която понякога виждаме във видимия свят и съответно - мисловните светове, те свързват ли се? |
Тема № - 36 |
Коментар № - 4131 |
|
vesselina vassileva - 2011-02-06 15:05:45 |
|
|
|
|
|