ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Ученият, интелектуалецът и политическата дейност |
Борислав Л. Георгиев |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/38_1.jpg) |
Върху проблема, на който е посветен този текст, мисля отдавна.
Провокираха ме някои размисли на Паул Файерабенд в „Срещу метода” (който съветва, че науката - подобно на Църквата - трябва да бъде отделена от държавата; а тогава все още отъждествявах „учен” с „интелектуалец”) и Пол Джонсън в „Интелектуалците”. Провокира ме също така и есето на проф. Богданов „Европейският интелектуалец в профила на античното време” (в книгата „Европа: разбирана и правена”). Тези размисли са и резултат от самовглеждане (какво да правя със своето знание и със своите умения, има ли изобщо някаква полза (обществото) от мене и т.н.), а са и провокирани от възклицания, отправяни ми често във връзка с основната ми специалност: „Кога ще научите този народ на български език???”, като най-често се има предвид кога ще науча „народа” на българския, който питащият харесва, но съвсем не е сигурно дали умее да го употребява... Андре Мартине – виден френски лингвист – в началото на своя труд „Елементи на общата лингвистика” – пише, че науката се основава върху безпристрастното наблюдение на факти. В този смисъл научното се противопоставя на предписващото. „Ученият – казва той – трябва да се въздържа да препоръчва избор на едни факти за сметка на други, воден от морални или естетически принципи”. Когато започва да предписва, ученият престава да бъде учен - е изводът, който се налага от разсъжденията на А. Мартине. Но не казва в какъв точно се превръща. Това по-късно ни го съобщава Цветан Тодоров. В увода на „Завладяването на Америка – въпросът за другия” той има интересно твърдение: когато съобщава, че възнамерява да ни разкаже една история, Цветан Тодоров твърди, че се интересува от нея не толкова като историк, а като моралист (!) – „настоящето ме интересува повече от миналото” Всъщност Цветан Тодоров задочно и (предполагам) непреднамерено допълва Андре Мартине: когато ученият престане да описва, а да предписва, от учен се превръща в моралист, който „научно” подплатява напътствията си по оста „добро-зло”. Едно заключение на проф. Богданов в споменатото по-горе есе прави връзката между учения – моралиста и интелектуалеца: „Същевременно [Тукидид] е интелектуалец. Обществената актуалност го интересува повече от миналото, но най-важното е, че историята му гъмжи от концепции – между тях и за това, как се е породила войната”. Така трябва да заключим, че Цветан Тодоров ни разказва историята за завладяването на Америка като интелектуалец (а не като антрополог – в днешно време въпросът за другия, за другостта има преди всичко морални измерения). Преди десет години Михаил Неделчев беше написал похвално слово за проф. Богданов по случай неговата шестдесетгодишнина, озаглавено „Богдан Богданов – един класик с поведение на интелектуалец” (Литературен форум, бр. 3 (444), 23.01-30.01.2001 г.), което също ме накара да се усъмня в първоначалното си виждане, че всеки учен по подразбиране е и интелектуалец. В текста си М. Неделчев противопоставя „учен-хуманитарист” и „интелектуалец” (синоними в този контекст) на „учен-експерт” – противопоставяне, което срещаме и в споменатото есе на проф. Богданов. В текста си смятам да засегна следните въпроси в следната последователност: интелектуалци и интелигенция, учени и интелектуалци, интелектуалците и политическата дейност. 1. Интелектуалци и интелигенция Авторитетни речници сочат, че думата „интелектуалец” се е появила някъде през ХІІ – ХІІІ в. В основата й стои глаголът intellegere – „разбирам”. Редовите хора обикновено се отнасят подозрително към интелектуалеца, най-вече защото рядко разбират какво точно им казва. Дори са изобретили и презрително назоваване както към интелектуалците, така и към хората, които виждат нещата твърде релативно (в тяхното виждане – които твърде много се колебаят да вземат решение) – „интелектуал!/интелигент!” Интелектуалецът изкарва хляба си чрез своя интелект, чрез способността си да мисли, да наблюдава, да обобщава и да анализира; чрез степента, в която се е издигнал над единичното и атомарното, и чрез уменията си от тази позиция да обедини факти, хора и идеи било в логическа последователност, било в система, тоест - като ги структурира. Другояче казано – интелектуалецът е винаги на „мета” равнище по отношение на нещата и хората. В Античността първообразът на днешния интелектуалец е ораторът, според проф. Б. Богданов, - противопоставен по този начин на философа. Всичко това дава на интелектуалеца съответното самочувствие, това му дава основание – както се изразява Пол Джонсън – да си позволи да направлява живота на хората, да ги съветва какво да правят и как да го правят. Пол Джонсън твърди, че при появата си интелектуалецът е имал претенцията да измести от живота на хората духовника, духовното лице, тъй като някъде от ХVІІ век насам вярата в Бога (и в духовника) в Европа значително се разколебава. Б. Богданов пише, че на моменти интелектуалецът се изживява като жрец, като шаман, осъществяващ връзка между всекидневната и трансцедентната реалност. Докато обаче духовникът е бил ограничен от религиозните норми и догми в този си дейност, интелектуалецът – пише Пол Джонсън – не е ограничен от нищо, той дава свобода на волята и на духа си и според Пол Джонсън нанася повече вреди на човечеството, отколкото да допринася ползи за него в качеството си на нов негов духовен водач. Най-големият грях на интелектуалците според Пол Джонсън е фактът, че те доразрушават вече разколебаната вяра на хората в Бога. Макар и да не го казва изрично, от тук следва, че интелектуалците преобръщат света наопаки и вкарват в него хаоса - Великата френска буржоазна революция, първообразът на всички по-сетнешни модерни революции, вдъхновена от френските интелектуалци, е ярко доказателство за това. Впрочем, Ленин също възприема себе си като интелектуалец... Проф. Богданов извежда друга много важна характеристика на интелектуалеца – безотговорността му – смелост, до която не стига дори и Пол Джонсън и която още повече допринася за по-скоро отрицателния образ на интелектуалеца. Пол Джонсън пише, че героят на интелектуалците е Прометей; обаче аз си мисля, че пък техният първообраз е Одисей, който измисля начина как да бъде превзета Троя, но като типичен интелектуалец проявява след това хюбрис към Посейдон и бива наказан от него. Типична илюстрация за стремежа на интелектуалеца да заеме мястото на духовника в съзнанието на хората е фигурата на психоаналитика, появила се доста късно като водеща обществена фигура – през ХХ век. Психоаналитикът обединява в себе си фигурите на духовника, интелектуалеца и на учения. Психоаналитикът се стреми да измести изповедника, защото голяма част от решаването на даден психичен проблем, зависи от неговото правилно артикулиране и назоваване, което позволява проблемът да се обективира, да се опредмети, за да излезе от вътрешния свят на човека и да стане предмет на разговор и евентуално да се стигне до лечение. Приказката „Цар Мидас има магарешки уши” никак не е случайна. Навремето най-интимните проблеми са се споделяли с изповедника, който ти дава или не ти дава опрощение – най-често ти го дава, ако направиш това и това. Психотерапевтът и психоаналитикът, разбира се, не ти дават опрощение, но използвайки научни теории и научни методи, ти показват, че като тебе са и още много други, че твоят проблем не е уникален, че най-вредното в твоя случай е да изпитваш чувство на вина. И изповедникът, и психотерапевтът/ психоаналитикът са обвързани от „обет” за мълчание, което дава сигурност на „изповядващия се”, че това, което е споделил, няма да стане достояние на останалите хора около него в близкия половин час. Пол Джонсън анализира моралните основания интелектуалецът да има претенцията да съветва човечеството какво да прави, като анализира живота на известни интелектуалци: от Жан-Жак Русо до Ноам Чомски. Извода, до който стига, е, че всеки един от тях е достатъчно неморален и твърде непочтен във всекидневните си отношения и дела, за да си позволи подобна претенция. За съжаление, не подлага на същия тип анализ и живота на известни духовници, при който вероятно би стигнал до точно същия извод - homo sum, homini nihil a me alienum puto е казал Теренций. Надявам се в крайна сметка, че Пол Джонсън няма предвид духовници от типа на Хорхе от Бургос в „Името на розата” на Умберто Еко. * Идеята за интелигенцията е руски артефакт. Думата не се превежда на други езици, а просто се транслитерира. Дефиницията й в речника е „Дума, с която се обозначава класата (!) на интелектуалците в царска Русия”. Не е задължително даден представител на интелигенцията да принадлежи към аристокрацията, нито към едрата буржоазия. Интелигенцията е градско съсловие със стремеж да стане отделна класа, която да поведе неуката народна маса – тълпата - към по-светло бъдеще. Онзи откъс от „Старицата Изергил” на Максим Горки, известен като „Сърцето на Данко”, е може би най-добрата алегория в това отношение: Данко разкъсва гърдите си, изважда светещото си сърце, което разпръсва мрака и извежда народа от тъмния лес. Именно съсловната идея, развила се в класова идея, пречи обаче на интелигенцията да осъществи мисията, която сама си е възложила – спомнете си филма на Никита Михалков „Незавършена пиеса за механично пиано”, в който наистина е показана неспособността на интелигенцията да се справи с какъвто и да е реален, всекидневен проблем. Съсловната идея пречи на комуникацията, защото отрича идеята за диглосност, отрича това, което в днешната лингвистика се нарича „кодово превключване”. Един (добре) образован човек би трябвало по-лесно да се справя с този проблем от един необразован. Но в Русия всъщност е ставало въпрос за билингвизъм: висшият език е бил френският, а руският е бил като че ли само за домашни нужди. За да се разграничи този руски за домашни нужди от руския на по-голямата част от населението на Руската империя, се въвежда идеята за простолюдие, за просторечие, идеята за „обикновените хора”. Същевременно се създава значителна литература на висок руски език (според класификацията на Ломоносов) – руската класическа литература, която в крайна сметка поставя в равностойно положение руския и френския. Позицията на интелигента, изключваща идеята за диглосност, за кодово превключване, за съжаление, не вреди само на комуникацията. По принцип интелигентът мисли за народа си като за неука и необразована тълпа, като за стадо, което трябва да бъде оглавено и водено. Някои интелигенти виждат себе си в ролята на овчаря, други – в ролята на овчарското куче. Спомнете си само как всички ние в различни степени се възмущавахме през 1990-те години от изборните резултати, когато те не ни харесваха (а те май почти никога не ни харесваха, с изключение на 1997 г.): „Прост народ (сме си) – какво можеш повече да очакваш от такъв народ” беше най-често срещаното заключение. Най-неприемливото за мене беше когато „сме си” отсъстваше... Когато веднъж плахо се опитах да възразя по националното радио на подобно умозаключение, казвайки, че всеки, отишъл да гласува, има своите основания да гласува по един или друг начин (включително и от страх, и от икономическа принуда, както, изглежда, се случва с електората на ДПС), бях буквално оплют и „наврян в миша дупка” с аргумента „народът мисли само за ракийката и туршийката (салатката) си вечер и нищо друго не го интересува”. Не отричам валидността и на подобно твърдение, но то не е в състояние изцяло да обясни защо хората не гласуват по начин, по който на нас би ни се искало да гласуват. * България, както винаги, е на кръстопът – все още не можем да решим дали при нас става въпрос за интелигенция или за интелектуалци. Историята сочи, че при нас през ХІХ век по-скоро е започнала да се формира интелигенция – група образовани хора, готови да станат съсловие и водачи на народа, тъй като мнозина от тези хора получават образованието си в Русия. Парадоксално е, че част от интелигенцията започна да се превръща в нещо като класа чак по времето на Тодор Живков. Това смесване между идеята за „интелигент” (представител на „интелигенцията”) и интелектуалец обаче се оказва доста злокобно за българската действителност: народът, възприемащ по-скоро идеята за „интелигенцията” отколкото за „единака” интелектуалец, продължава да очаква интелектуалците да поведат хората, да решат проблемите им, да им помогнат да престанат да се чувстват фрустирани. Когато кажа, че не се виждам в ролята на „водач на народните маси”, повечето хора учудено ме питат: а каква тогава е обществената полза от такива като тебе? Да задаваме такива въпроси – отговарям най-често аз – които никой друг не се е сетил да задава”... 2. Учени и интелектуалци Заглавието на този текст изключва валидността на презумпцията, че всеки учен е интелектуалец. Всеки учен, всеки човек на науката, който иска да надскочи ограничаващите го рамки на науката и да екстраполира знанията и опита си в един свят, който не се интересува особено (за на кажа „никак”) от научния метод, но който чака бързи решения на един или друг всекидневен, „злободневен” проблем, най-малкото има претенцията да бъде интелектуалец, защото по този начин той смята, че носи добро на хората, като предписва, налагайки им своите парадигми, какво да правят. Ако обществото започне да им вярва и да изпълнява техните предписания, тогава те вече наистина са се превърнали в интелектуалци. Всъщност, най-големи претенции да бъдат интелектуалци в посочения смисъл имат философите и поетите, за които Фридрих Велики Пруски казва: "Винаги когато искам да накажа някоя от моите провинции, пращам философи и поети да я управляват". Ако приемем гледната точка, че изследваме интелектуалците на България, а не българската интелигенция (спомнете си за прекрасното иначе есе на Боян Пенев), ще кажа, че първият български интелектуалец е Търновският патриарх Евтимий, който върши доста нетипична за един патриарх дейност – организира отбраната на Велико Търново и на практика измества фигурата на царя. Интелектуалци са и хилендарският йеромонах Паисий, който ясно декларира своите политически намерения, пишейки „История словеноболгарская”, Врачанският епископ Софроний, който е най-активният разпространител на Паисиевата История, частично и отец Неофит Рилски, който пише граматика и организира светски (!) училища и така все пак относително остава в рамките на това, на което изначално се е посветил. Панайот Волов, един от апостолите на Априлското въстание, е учител по професия. Като типичен интелектуалец обаче той отстъпва водачеството си в Четвърти революционен окръг на напористия Георги Бенковски (Гаврил Груев Хлътев), според когото, за да си успешен търговец, трябва да умееш да лъжеш (по думите му, изречени пред Захарий Стоянов). Типичен интелектуалец, без да е човек на науката, е Христо Ботев. Но той е поет и публицист и обзет от месиански настроения (характерни в различни степени за всеки интелектуалец), става прототип на днешния камикадзе. Васил Левски е политик, без да е интелектуалец, и може би затова е националната икона и до днес. Същото може да се каже и за Захарий Стоянов, който post factum става и мемоарист. Политик, който не е интелектуалец. За да обобщя – за мен, всеки човек на науката (включително и учителите), осъществяващ бурна обществена и политическа дейност, като предписва идеи и поведение, пропагандирайки своите парадигми и картини на света, се стреми да бъде възприеман от хората като интелектуалец, като морален коректив на обществото. За да илюстрирам какво точно имам предвид, моля изгледайте следния клип: http://www.youtube.com/watch?v=uZkOQo6EMLQ В частта си, отнасяща се до диагнозата на днешното българско общество, разговорът е адекватен, макар че от позициите си на психиатър и на писател д-р Любомир Канов не казва нищо ново. Но говори с тона и със съзнанието на обреченост на Касандра, че никой няма да го чуе. Но не съм съгласен, че промяната на парадигмите в България може безапелационно да се метафоризира като „болест”, „маразъм” и т.н. Забележителна е втората част от интервюто, в която водещата Мариета Фидосиева иска рецепта как да се излекува българското общество. Тоест - иска от лекаря да даде политически решения как да се реши предполагаемият глобален проблем на българското общество. Рецептата, както вероятно сте забелязали, не крие нищо оригинално. Всеки един от нас, без да психиатър и без дори да използва тежката терминология на д-р Канов, би могъл да формулира аналогични рецепти, ако е убеден, че те наистина биха свършили работа. 3. Интелектуалците и политическата дейност Ученият (най-вече в областта на хуманитарните и социалните науки, който най-често има претенцията да бъде провъзгласен от обществото за интелектуалец) е често изкушен да прекрачи границите на научното (такова, каквото е описано от Андре Мартине) и да попадне в значително по-суетния свят на политическото. Като прекрачва тази граница, той придобива обществена известност, хората започват да го разпознават по улицата. Край на анонимността! Това го окуражава да даде израз на своите лични пристрастия и предпочитания. И напуска света на научното, т.е. на безпристрастното. Започва дори да изразява мнения и по въпроси, които не са от неговата компетентност. Прави оценки, най-вече по скàлата „добро-зло”. Пол Джонсън в книгата си „Съвременността: история на света от 20-те до 90-те години” твърди, че нито една от големите политически и социални промени в света през 1980-те и 1990-те години не е станала с активното участие на интелектуалците. Нещо повече – той дори говори за краха на интелектуалците в опитите си да променят света към по-добро. Университетите – според него – са “традиционните домове на изгубените каузи”. След 1989 г. един драматург и един философ от Централна и Източна Европа станаха президенти на своите държави: Вацлав Хавел в Чехия и Желю Желев в България (който много държеше да го титулуват „доктор Желю Желев”). В САЩ ученият, разбунил духовете в областта на лингвистиката и психологията през 50-те и 60-те години на изтеклия век – Ноам Чомски (някои все още предпочитат да го назовават „Наум Хомски”), – започна да пише на политически теми и дори стана пророк на анархизма в Щатите. Жан-Пол Сартър активно се включва в студентските вълнения във Франция и Западна Европа през 1968 г., отрича имперската политика на Франция по отношение на Алжир и така (неволно?) подкрепя генерал дьо Гол. Юлия Кръстева става маоистка, след като емигрира във Франция и се свързва с кръга около авангардното френско литературно списание Tel Quel и по-специално с Филип Солерс; по-сетне, през зимата на 1989 г., я виждаме вече като член на френската делегация, посетила България, оглавявана от тогавашния президент на Френската република Франсоа Митеран. От маоизма й нямаше и помен... Поетесата Блага Димитрова стана вицепрезидент на Република България през втория мандат на Желю Желев, но своевременно се оттегли поради несъгласия с президента, но като една истинска балканска жена прокле депутатите, подписали конституцията, да им изсъхне ръката, с която са я подписали... Да не говорим пък за това колко хора на науката станаха и продължават да бъдат народни представители. В България все още битува мнението, че преди всичко човек от дадена гилдия трябва да стане министър на гилдията. Дали има политически качества, е на втори план. Много малко хора си дават сметка, че министърът всъщност трябва да внедрява в ресора си политиката на правителството, към което принадлежи, и да следи дали тази политика се прилага съответстващо, без непременно да е необходимо да бъде експерт в този ресор. Бившият френски президент Валери Жискар д’Естен беше (преди да спечели срещу Ф. Митеран през 1974 г.) министър на икономиката и финансите, като е завършил френската Политехника и две години е специализирал във Висшето училище по публична администрация. Всички във Франция смятат, че той повече или по-малко добре се е справил със задачите си като министър, тоест бил е успешен министър. Постмодернизмът и деконструктивизмът, пропагандирани от ляво ориентирани интелектуалци, в някаква степен довършиха започнатото преди векове от Жан-Жак Русо, като внушиха на хората, които ги четат и им вярват, недоверие както към всички разкази (митове), имащи нормативен характер, така и към мета-разказа (Големия Разказ). Човек загуби упование в Бога, загуби упование в митовете - загуби устоите си, които са го крепели векове и са му давали сили да издържи и да продължи напред; изчезна „културата на текстовете”, както се изразяват Ю. Лотман и Б. Успенски. Днешният човек не може дори да се уповава и във вярата си в светлото бъдеще, защото комунистическата идеология разруши и това. Като че ли му остава да вярва само в силата на парите, които са в състояние да решат всякакъв проблем, и по този начин да се уповава на тях. Американските катастрофични филми от последните няколко години насаждат идеята, че само глобалното сътрудничество между държавите е в състояние да спаси света от всякакъв апокалипсис. Дали това не е поредната трансформация на идеята за глобализация на света? Интересен е все пак стремежът да се възстанови изгубената митология. През 1981 г. Джон Бурман пресъздава в прекрасен филм загубения за поколенията и известен само на специалистите основополагащ мит за корените на Британската империя („Екскалибур”). По същото време и в България се правят подобни опити: честваме 1300 години от създаването на българската държава, създава се филмовата трилогия за хан Аспарух – жалко подобие на това, което би трябвало да бъде един основополагащ мит за корените на държавата ни (особено сбитата американска версия, повече известна като 681:The Glory of the Khan). Правят се – дори приживе (!) – филми за видни политици: в момента Мерил Стрийп се готви да пресъздаде на екрана баронеса Маргарет Тачър; Хелън Мирън успешно пресъздаде във филм кралица Елизабет Втора по време на гибелта на лейди Даяна; „Речта на краля” се готви да грабне „Оскар”... Впрочем филмът наистина обра повечето Оскари за 2010 г., включително и за най-добър филм за 2010 г. (допълнението е мое, 28 февруари т.г.) Да си спомним и за киноепопеята „Освобождение” на Юрий Озеров, където на екрана „оживява” Йосиф Висарионович Сталин и по време на прожекцията на първата серия немалка част от публиката в киносалона започна да ръкопляска при първия кадър със Сталин... Моите родители, които ме бяха завели на филма, се хванаха за главата. Тогава не разбирах защо... Мнозина европейски политици обявяват, че мултикултурният европейски проект (наложен до голяма степен от интелектуалците) е приключил, след като се е оказал неработещ. Национализмите – освен на стадионите – намират все по-голямо място и в истинския политическия живот. Може би се връщаме към (пред)модерната епоха? Всъщност обществената и политическата дейност на учения-интелектуалец би трябвало да се изразява предимно в областта на преподаването, защото преподаването е вид обществена и политическа дейност – най-важната, може би... Може би е вярно твърдението, че (учените)-интелектуалци(те) нямат никакво пряко участие в промените от края на ХХ век. Но нали тези, които промениха света, са били обучавани не само от експерти в дадена област, но и от интелектуалци? Интелектуалците са тези, които са им посочили къде да намерят интересуващите ги идеи и как да ги интерпретират. Вярно е, че академичната свобода и автономия може да допусне и това да обучаваме Осама бен Ладен, като по този начин сами му връчваме оръжията, с които е възможно да ни унищожи. Такъв риск обаче никога не може да бъде избегнат именно поради спецификата на университетите като особена институция и поради либерализма, характерен да повечето (днешни) интелектуалци. И да оставим истинската политика на професионалните политици.
* Средната снимка е на Жан-Пол Сартър по време на студентските протести в Париж през 1968 г.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Бориславе,нещо се е изгубило не в превода, а в разбирането, но няма значение. Взимам повод от романтичността ми в случая Фесбук(?) и идеята за "битката", която води (и трябва да води) интелектуалеца (Анета). Както и давам пример за интелектуалец - но политик с други средства.
Пример, който изпускаме: интелектуалецът-войник и главнокомандващ, който също е "политик", но с "други средства". Йохан фон Клаузевиц. Забравяме, че интелектуалецът не е само гражданско лице и не се занимава само с граждански дела, а е и професионалист, включително и в така сфера, каквато е реалната истинска, грозна и страшна битка - войната. Това напомни Анета с "битката", която интелектуалецът води. Интелектуалецът е боец (да, безусловно го забравихме, за разлика от Анета, която ни го напомни)и в гражданското и в чисто военното-практическото значение и заедно в двете.
Ето, за мен пример на истински интелектуалец, интелектуалец-практик и романтик е Клаузевиц.(Клаузевиц е представител на романтичната концепция за войната).
Не е ли Клаузевиц интелектуалец, не е ли войник, и не е ли най-чиста еманация на интелектуалността, интелекта, романтизма и реалното приложение на авторството си върху военната стратегия и тактика, който служи на народа си и неговите нужди, както и остава с теорията и практиката си като учител и на другите народи??
Така, както и каквото е Клаузевиц разбирам аз "безотговорен"(проф. Богданов) и не подлежащ на конвенционалната отчетност (безотчетен не ми допада).
Той (интелектуалецът) вижда невидимото, невидимото за другите; това, което не е било видяно до него; осмисля го вътрешно и го поднася като текст ("За войната) и реални битки, в които актьорите са истински, живи хора и народи. Клаузевиц прави това на най-страшното и безусловно безмилостно пробващо концепцията му поле - това на истинската война. Той е наистина безотговорен към всичко друго, което конвенционално може да се отчете, но не и към Божието и към бъдещето - живота на войниците си и живота на народа си - т.е. на много конкретни, сегашни и неродени животи. Така "виждащият невидимото" е и интелектуалец и това, което е продължението на политиката, но с други, безкомпромисно-пробващи качествата и същността на интелектуалния му труд, средства. Той, разбира се е автор пак подчертавам, автор, (което припомни и г-н Варзоновцев)на виждането на невидимото до него. Да, безотговорен е, към другите, но само към тези, които не виждат не искат да видят това, което той с интелекта си вижда и не трябва да е отговорен, защото няма база за такава отговорност пред тях.
В по-популярен план. Ако искаме да пробваме интелектуалеца и дали тоя е такъв, трябва да го качим на акробатичен трапец без мрежа под него. (Високо, под купола, защото интелектуалецът по правило трябва да стои високо или интелектуалеца, който се прави на такъв иска да стои високо над всички). Той трябва да изпълни идеите си в смъртна заплаха, както Клаузевиц на бойното поле.
Между другото, когато гледам, слушам и чета интелектуалци и "интелектуалци", ми се иска да бъдат качени на този трапец, не въобразен от мен, а съвсем истински и наистина. Тогава ще се види дали те са интелектуалците, които могат да водят борба (Анета). Или имат невидима за мен мрежа, която е под тях и те с липса на отговорност към човека, живота на народа, и хората, изпълняват номерата си??? И кой е поставил тази предпазна мрежа, ако я има? Тази предпазна мрежа само тях ли предпазва или живота на хората и на народа ми.
Но ако мрежа никаква няма, тогава с всяка дума и с всеки жест, той ще е в смъртна опасност. "Безотговорен" тогава е най-отговорно дело. Когато така стоиш на мечтания от теб купол. |
Тема № - 38 |
Коментар № - 4322 |
|
nkioseva - 2011-03-13 11:05:33 |
|
|
Поздрав за Веси и Роси!
И за всички, които приемат, че един интелектуалец може да стане изразител на една нова нетрадиционна гледна точка в обществото и дори да я представи по романтичен и искрен начин, без това да го направи по-малко интелектуален или политически неспособен.
http://www.youtube.com/watch?v=ZQOtyh5WbdU&feature=related
|
Тема № - 38 |
Коментар № - 4320 |
|
Aneta de la Mar - 2011-03-12 23:12:34 |
|
|
Анетка, искрени поздравления за примера ти за интелектуалец!!! Присъединавям се към вас:-)! |
Тема № - 38 |
Коментар № - 4318 |
|
vesselina vassileva - 2011-03-12 22:50:28 |
|
|
“Бих се радвал, ако получа примери за това как един интелектуалец е способен да се превърне в добър политик и дали наистина има такива случаи в световната история. Възможно е нещо да ми убягва и моята теза…”, казва Борислав.
Дали нещо отбягва наистина?
Един интелектуалец, колкото може да бъде оригинален като интелектуалец, толкова може да бъде оригинален и в начина, който ще избере (изобрети) за да изрази политическите си възгледи и директно да защити една политическа кауза. Интелектуалецът, когато е интелектуалец, никога не води битки само на политическо ниво и още по-малко се стреми да стане моментна звезда, защото е поел една политическа кауза, макар така да изглежда понякога. Стремежът на този интелектуалец е да се постигне ефект, който да отекне в обществото, в поколенията, във времето, но не като поза пред историята, а за да стане така, че настъпи да настъпи промяна, която политиката е безсилна да направи с късогледите си чисто политически действия.
Интелектуалецът няма нужда да става политик.
Ето примерът ми.
За всички, отново... Не казвайте, че не можете да познаете кой извиквам в този момент?!
http://www.youtube.com/watch?v=I-NRriHlLUk&feature=related |
Тема № - 38 |
Коментар № - 4316 |
|
Aneta de la Mar - 2011-03-12 22:21:58 |
|
|
Бих пробвала да дам един пример на Борислав, който ни подтиква: "Бих се радвал, ако получа примери за това как един интелектуалец е способен да се превърне в добър политик и дали наистина има такива случаи в световната история."
В българската история - професор Александър Фол.
http://www.nbu.bg/index.php?l=1361
http://www.vesti.bg/?tid=40&oid=853094
Не че твърдя, че давам пример за ДОБЪР политик, по-скоро за спорен и много коментиран. Смятам това за естествено, когато говорим за интелектуалци, защото интелектуалецът трябва непременно и да е спорен - той разбутва нормите, той е (по Б. Богданов, Европейският интелектуалец, в "Европа разбирана и правена) "производител на култура" (Бурдийо) или "човек, способен на новоописание (Рорти) и притежаващ "оцветената с отстъп към някакво бъдеще, минало или по-добро другаде, включеност в реалното време" (Богданов).
Давам пример за интелектуалец, който е имал интерес и към политиката, конкретно и към правенето на политики на практика. Правил ги е дълго (седемнадесет години от 1972 до 1989), имал е възможност да доведе някои от собствените си политически идеи до резултати, които могат да бъдат подлагани на оценка.
Примерът ми не е от световната история, защото не мога да имам собствена убедителна цялостна оценка за някого, когото не познавам лично. Примерът ми е за интелектуалец когото познавам лично, когото, в качеството му на интелектуалец, смятам за един от моите учители (другите са професор Иван Венедиков и професор Богдан Богданов), и по времето на чиято политическо-административна държавническа деятелност (преди да ми стане учител като интелектуалец) съм била ученичка , т.е. подопечна на институциите, които е оглавявал политически-административно (култура и образование, които той смяташе, че трябва да са едно). Искам да кажа, че имам опит на свой гръб и с политически-административната, и с интелектуално-преподавателската му дейност, както и случаи на разговаряне с него (и) по въпроси на политическата и административната му дейност. За съжаление, никога не събрах смелост да му задам един "министерски" въпрос, който ме тормозеше от времето, в което бях ученичка - защо въведе Учебно-професионалните комплекси за елитните гимназии и ни пропиля една ценна година, в която да усвояваме професиите освен на администратори, учители, преводачи и други подобни, още на продавачи, готвачи, шивачи и пр. Казвам това, за да покажа, че не с всичко съм била съгласна и не всичко ми е харесвало в политическо-административните му решения. Но тези несъгласия по дребни или малко на брой немаловажни неща не ми пречат да ценя професор Фол като интелектуалец от много висока класа за българското общество - заради други, много на брой големи и по-важни негови практически постижения и интелектуални приноси.
Освен въпросите, които повдигнаха останалите форумци - Анета, Георги, Владимир, Нинел, Дмитрий – и с чиито позиции и аргументи съм съгласна, ми се струва че има и още един важен въпрос, който може да бъде поставен. И интелектуалците са човеци, като всички останали човеци – имат тела и телесни нужди, имат семейства, за които трябва да се грижат, имат нужда от живот, здраве, храна, дом и всички останали прости всекидневни неща, които не следва да бъдат пренебрегвани-забравяни, заради което в моментите на преценяване и разбиране, интелектуалците да бъдат тотално идеализирани – възхвалително или ругателно. Интелектуалците не са само интелектуалци, а и обикновени човеци, и то постоянно. В този смисъл бих обърнала внимание на един много силен (за мен) пасаж в посоченото по-горе есе на професор Богданов: „...социалната роля на интелектуалеца не се покрива с човека, който я изпълнява, или с професията, която носи. Един професор по хуманитарна наука може да не бъде интелектуалец, нито, ако е интелектуалец, е такъв винаги във всяко отношение. Интелектуалността е коефициент на действие в самия интелектуалец, но и в редовия човек.”
Бързам накрая, точно като Нинел (все едно ми е взела думите от устата), да изразя какво смятам за себе си по отношение на интелектуалността – „аз не се имам за интелектуалец, хеле пък интелектуалка, ... което ме прави само даскалица-занаятчия”. Имам някакъв коефициент интелектуалност, какъвто се изисква за занимаващ се с интелектуална работа, но не прекалено висок (в сравнение със света извън България), нито особено обществено значим (в България) – колкото е нужно за една даскалица (харесвам тази дума, назоваваща професията ни). Затова ми беше много трудно да мисля добре по темата, в някои аспекти направо невъзможно, както и да пиша дълго по въпросите, поставени в титулния текст и форумната дискусия – казвам го като извинение за мълчанието си пред Борислав.
|
Тема № - 38 |
Коментар № - 4315 |
|
Росица Гичева - 2011-03-12 21:14:43 |
|
|
Да, така и останаха не ясни филипиките срещу И.Костов. Точно това не влиза по никакъв начин в полето на диалог. Вери сори. Авторстовото на Нинел някак остава в периферия на текста. Място ли е ТУК за подобен род разширени цитирания и ако -да, какво го налага? |
Тема № - 38 |
Коментар № - 4314 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-03-12 16:23:21 |
|
|
"А моята цел с този текст е съвсем друга. Основният проблем, който ме занимава, не е интелектуалецът, анализиран лабораторно, тоест в социален вакуум, а дали интелектуалецът е пригодЕн да зареже в един момент чисто интелектуалните си занимания, интелектуалния си труд (никога, Нинел, не съм твърдял, че основното занимание на интелектуалеца НЕ Е да полага интелектуален труд) и да влезе в политиката като активна политическа фигура.
Моят отговор е „не”."
Точно този пасаж не мога да го възприема, защото не е поставен въпросът, а има само отговор-не. Това , честно казано, ме подведе. Ще се опитам да допълня реакцията с едно не до там оправдание, но още по-твърдо -субективно и затова неправилно-мнение.
Проблемът не е в това дали струва или не интелектуалецът да се втурва в политиката. Проблемът е точно в това,според мен, че той като интелектуалец не е нито либерал, нито консерватор, нито комунист. Би трябвало да остави това за "извън призванието" -вън от катедрата и кабинета (Вебер).
Но колкото и да е противоречиво, дори нелогично, твърдя, че няма и не може да има радикалното "желязната завеса" между интелектуализма и политиката. Интелектуалец трябва да участва в политиката, но некат политик, а като интелектуалец, няма право да се дистанцира-това не го прави, обаче, и политик. Бурдиьо показва това на примера на все същия Зола. Той е опонент на политика , но в полето на публичния диалог.
Това отделяне на интелектуализма от политиката е като троянски кон, вкарва политиката в колективното безсъзнателно на интелигенцията.
А пропо, не говоря за термина. Термините както и думите наистина се оформят "после". Първо, се появава образът, оформя се в понятието, в концепта и като такъв вече се терминологизира от корпорацията "учени"-убива се живото му съдържание и се закрепва рамката, от която не му е съдено да излезе.
Сталинската формула съвсем недвусмислено възприе точно това оформяне на термина като социална страта - "прослойка".
Тъй че не съм съгласен именно с дихотомията интелектуалец - политик. Пак Манхайм показва как научното осветляване на политическата практика съществено ТРАНСФОРМИРА И САМАТА ПОЛИТИКА.
...И така нататък и така нататък
|
Тема № - 38 |
Коментар № - 4313 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-03-12 16:20:12 |
|
|
Не разбрах, Дима, срещу какво точно възразяваш и за какви "трансформации" на интелектуалеца смяташ, че говоря? |
Тема № - 38 |
Коментар № - 4312 |
|
Борислав - 2011-03-12 14:54:01 |
|
|
Тук решително ще възразя на Борислав. По мое лично мнение, въпреки че и то не е "самотно" и се осланя на една голяма интелектуална традиция от Платон до Вебер и така нататък.
Не споря че един интелектуалец може да следва определена политическа, властова ориентация, да има ВЪЗГЛЕДИ върху обществения ред или безредие. Но същият не е интелектуалец, ако пренася своите възгледи върху своето ПРИЗВАНИЕ, не се предава на авторитета на актуалната властна Система,а оставя дистанциран, пази си оценките за релевантна аргументация, дори тя и да противоречи на неговите ценности и конкретни житейски "вкоренени" възгледи.
К.Манхайм, обаче, доста ограничи тази възможност . Интелектуалец не е сам, не е облагодетелстван от своята интелигентност да бъде напълно независим. Той свободно пари в етера на духовността, но не може да не бъде прикован към земното и материалното. Тук вече бе споменат Романтизмът. Точно той формулира този вътрешен конфликт на интелектуалната свобода, ограничена от "привходящи" обстоятелства, но даде и един процеп в тази безнадежност - иронията, дистанцията.
Та независимо как я наричаме- дистанцията, иронията, въздържане от оценката- интелегентността на интелектуалеца е условие и начин той да бъде независим въпреки, а не защото.
Ето защо пак повтарям, решително не приемам "трансформации" на интелектуалеца. Напротив, бих предпочел такива на политика. Той да бъде толкова професионалист за да си позволи и иронията, и дистанцията, та дори и цинизмът при отстояване на своето властническо действие и/или решение, да не се превръща в роба на собствената си позиция и заявените пред обществото ангажименти. Тази трансформация не може да бъде вид еволюция или възпитание. Тя се налага в пространството на диалога, спора, сблъсъка, където на политика противостои не другият като него, а различно мислещ и действащ ...интелектуалец. Това противопоставяне липсва днес не само в българското общество, подменя се от актуалните скандали и епатажи (пример на които дава и така цененият изглежда от Борислав Ч/Х..омски. Епатаж на Сартр е един вид търговска марка, нужна не на интелектуалеца, а на обществения агент на производството на фантазмите и митовете.
Идеолозите често са произведение на интелектуалеца, неговото "друго", в което те себеотричат с някакъв плам, издаващ ..личните проблеми повече, отколкото изострена социална чувствителност. За митовете днес има доста автори.
Но едва ли Т.Ман или М.Горки произвеждат митовете. Пак лично мнение, което е субективно и неправилно. Те с учудваща наивност намират мита в огромния контекст на актуалната духовност и успяват да го покажат като такъв-остранено.
Иначе вторичната митология (Барт) изобщо не изглежда като мит, и така се доближава до него плътно. Хората, които възприемат мита не знаят и не го мислят като такъв-живеят с него така, както живеят с майчиния си език-наивно тъждествено.
Та именно дистанцията - епохе, редукция, ирония, рефлексия - остават единствен шанс на хората да живеят свободно, да не се склоняват пред "идолите" , да не се клащат ритмично в мантрически унес.
Що се отнася до близкото- до актуалното в българското общество, то е толкова залостено от "наивните" преразкази и интерпретаци, че наистина оставя надеждата за проглеждане доста проблематична.
На всяка гледка се предпоставя рамката, и гледането става инструмент за апологетика на тази рамка. Която заедно с това остава неизговорена, но продължава да насочва разказа. Критиката не е в това да бъде констатирано това "неистинно" състояние, а да бъде показана рамката - буквализирана, лишена от метафоричното богатство на изказа. И тогава всеки ще може да избере. Да приеме, примерно, че рамката е нужна, да я "о-съзнае" или да търси нещо друго и различно. Това "или" пак е нещо съмнително. Рамките са нужни като знаците, улесняващи предвижване из града, но е интересно и да бъдат визуализирани, показани именно като рамки-пътепоказатели, а не като бизмълвни и не подлежащи на въпрос основания и корени.
Такива рамки са безброй, но всички се редуцират до едно нещо-гаранция за безпогрешно живеене. Пазар, стока, конкуренция, демокрация, избор, друг, свой, чужд .....
В града те са жизнена необходимост, но самият град не е живот, а негова "форма".
Живеенето тук бяга и се съпротивява точно на тази форма, защото тя (формата) не оставя нещата да бъдат "сами по себе си". Затова може би именно градът създава огромния потенциал на несъгласието, притесненията, безпокойствата, единственият на начин за преодоляване на които е тяхното приемане като необходими. Онова, което Вебер определя като легитимен ред.
Е..и така нататък, и така нататък??????
|
Тема № - 38 |
Коментар № - 4311 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-03-12 13:59:01 |
|
|
Радвам се да установя, че въпреки моите пъклени намерения да затворя и унищожа дискусията във връзка с моя заглавен текст, тя все пак набира скорост. Обаче подобно впечатление имат няколко участници във форума (без „пъклените намерения”, разбира се), което означава, че наистина нещо не е наред с дискусията. Най-напред Анета констатира подобен стремеж у мене, след това Георги и Дмитрий, подкрепяйки Анета, също така го констатираха.
Предполагам, че това най-вече се дължи на различните начини на изразяване – моя и на останалите, пораждащи, разбира се, двустранно неразбиране (Аз и Те – нали, Георги?). Тъй като форумът е на професор Богданов, който е класик и освен това преводач на Платон и тъй като повечето от участниците във форума са били най-малкото студенти на професор Богданов, разбираем е за мене желателният (задължителният?) начин на изразяване (или жанр) в този форум – да възпроизведем начина на изразяване, характеризиращ Платоновите диалози. От тук и „насилието” – както се изрази в едно свое интервю проф. Богданов – върху форумците от негова страна - да се стремят да пишат дълги, пространни и спекулативни (в академичния смисъл) текстове.
Очевиден е също така и моят стремеж да предложа друг начин на изразяване, имащ обаче равностойна академична валидност: ако трябва да определя жанрово своя текст и своите отговори и коментари, те несъмнено представляват опит за Case Studies: разглеждам проблема за учения, интелектуалеца и политическата дейност през призмата на различни конкретни житейски и професионални съдби на интелектуалци. Несъмнено върху избрания от мене начин за изразяване влияние има и 20-годишният ми стаж в националното радио, когато в ефира трябваше да обсъждам и предлагам ad hoc научно обосновани и валидни решения на непрекъснато възникващи казуси в съвременните публични употреби на българския език след 1989 г. (От тук може би и повърхностното впечатление у някои, че отговарям и коментирам така, както това се прави в социалната мрежа „Фейсбук”; не – просто радиото ме научи да се изразявам лаконично; а лирическите екскурси на Нинел във връзка с „Фейсбук” просто ги оставям без коментар). Немалка роля за предпочитанието ми към Case Studies е и фактът, че научните ми интереси са в съвременността; към това, което става „тук” и „сега”, а не към това, което се е случило „тогава” и „там”.
Впрочем, струва ми се, че сега е уместно да припомня за един друг блестящ превод на професор Богданов – на Теофрастовите „Характери” (ще припомня и за интересния доклад, който Драгомира Вълчева изнесе във връзка с българските преводи на Теофраст по време на юбилейната научна сесия, посветена на 70-годишнината на професор Богданов през ноември м.г.). Есетата на Теофраст се доближават до това, което днес академичната общност нарича Case Studies. Ето защо мога съвсем нахално и хюбристично да обява начина си на изразяване като доближаващ се до „теофрастовския”.
Ако нещата свършваха дотук – добре. Но различните начини на изразяване предполагат и различна гледна точка върху това какво всъщност дискутираме. Долавям в коментарите на повечето от участниците във форума стремеж да ме подтикнат спекулативно и метафизично да разсъждавам върху явлението „интелектуалец”. Дмитрий дори въведе в обращение философската тежка артилерия: Декарт, Шелинг, Кант... Георги пък ми задава реторични въпроси от типа на: „Та се питам, интелектуалецът е някой, който задава въпроси и изобщо се обръща с питане към някакъв ред, но дали интелектуалецът е в същата степен склонен да отговаря на въпроси, да се пита за реда и за речта, които той ползва и предлага, както и да разговаря заради самото благо на разговарянето, в което може да научи нещо, което не знае, да претърпи промяна, която иначе не може да претърпи? И дали в крайна сметка правото на интелектуалеца да задава изобличителни и неудобни въпроси, за което говори Борислав, не е в много случаи приветливата лицева страна на особено интелектуално високомерие, на самодостатъчност, която позволява на този, който знае, или смята, че знае, да бъде винаги по-критичен към другите, отколкото към себе си?”
А моята цел с този текст е съвсем друга. Основният проблем, който ме занимава, не е интелектуалецът, анализиран лабораторно, тоест в социален вакуум, а дали интелектуалецът е пригодЕн да зареже в един момент чисто интелектуалните си занимания, интелектуалния си труд (никога, Нинел, не съм твърдял, че основното занимание на интелектуалеца НЕ Е да полага интелектуален труд) и да влезе в политиката като активна политическа фигура.
Моят отговор е „не”.
В повечето случаи антропологичният стремеж на интелектуалеца – учен или човек на изкуството – е да създаде общност, кръг от почитатели (ученици, последователи), които най-често го боготворят и му вярват безрезервно; с една дума: да бъде шаманът на създадената от него общност. Навремето проф. Цочо Бояджиев на заседание на една комисия в образователното министерство, на която аз също бях член, изрече прословутата сентенция: „Колеги, в науката демокрация Н-Я-М-А!” И в този стремеж няма нищо лошо, а още по-малко – осъдително: всеки един от нас по-явно или по-скрито се стреми да прави повече или по-малко успешно същото, действайки повече или по-малко авторитарно, - и усилията, и използвания от него инструментариум в тази посока са оправдани, ако наистина успее да създаде свои истински последователи. Нали това е стратегическата цел на всеки интелектуалец – да направи така, щото неговите идеи да не изчезнат с неговата физическа смърт, а да продължат да съществуват и да се развиват и след това, а книгите му да не събират прах по библиотечните лавици.
Но когато интелектуалецът навлезе в реалната политика като активна политическа фигура, той желае същото отношение и от съпартийците си, и от избирателите си. И е възможно хората на бърза ръка да му лепнат етикет „диктатор”, „авторитарен човек”, „темерут” и пр., защото кой знае защо обикновено се смята, че интелектуалецът е демократ, либерал. Да – той е в състояние да общува с хората либерално и демократично, но това не означава, че неговата същност непременно е същата. Лошото му на говоренето е, че то подлежи на имитация: говорейки, аз мога да играя, че съм демократичен и либерален човек, но всъщност да изпитвам досада и отвращение от тези, с които говоря демократично и либерално. Същевременно – тъй като в качеството си на интелектуалец е наясно, че доста често няма еднозначни отговори и решения на конкретни политически проблеми, той проявява типичното за своята обичайна среда колебание.
Ще си позволя тук да цитирам един текст, на който вчера случайно попаднах и който добре илюстрира казаното от мене. Авторът е лице, именуващо себе си „Паула Лайт”, която през 2009 г. разсъждава върху проблема защо медиите все още продължават активно да се занимават с бившия министър-председател Иван Костов чрез анализ на неговите положителни и отрицателни страни като политик. Ето какво казва тя за неговите отрицателни черти (блокшрифтът навсякъде е мой): „Какви са ИСТИНСКИТЕ ГРЕХОВЕ на Иван Костов? Намирам го за човек, твърде НЕРЕШИТЕЛЕН и КОЛЕБЛИВ до МАЛОДУШИЕ. Според мен, видя доста по-рано от първите си действия корупционните далавери на свои съпартийци и съекипници, но НЕ НАМЕРИ СМЕЛОСТ ДА ДЕЙСТВА РАДИКАЛНО и ДА РИСКУВА да разцепи управляващата партия ... Подобна НЕРЕШИТЕЛНОСТ премиерът прояви и с непредприемането на визита при Кадафи, с което усложни живота на българските медици в Либия. Този МУДЕН И КОЛЕБЛИВ счетоводителски подход е НЕДОПУСТИМ в голямата политическа игра, защото от КОЛЕБАНИЯТА НА НАШЕНСКИЯ ХАМЛЕТ страдаше цялата страна! Ако се нуждаех от животоспасяваща операция, не бих си пожелала Костов за хирург. Не мога да отрека и ДИКТАТОРСКИТЕ НАКЛОННОСТИ на Костов. ТОЙ ТРУДНО ПОНАСЯ ЧУЖДОТО МНЕНИЕ И НЕ ТЪРПИ КРИТИКА! В годините РАЗВИ ВКУС КЪМ ОБКРЪЖЕНИЕ С ЛАКЕЙСКИ МАНТАЛИТЕТ, което му оказа лоша услуга. Човекът има, също така, сериозни проблеми с характера. Накратко казано, ПЪЛЕН ТЕМЕРУТ Е! От началото на премиерския си пост показа НЕПОНОСИМОСТ КЪМ МЕДИИТЕ. Вярно е, че доста често те заслужават това отношение, но да отблъснеш „четвъртата власт“ си е самоубийствена лудост! Би могъл да се опита да се защити, но предпочете да запази ПРЕЗРИТЕЛНО МЪЛЧАНИЕ, с което позволи на плъховете да изгризат целия му авторитет, а по индукция, и авторитета на партията му.” (публикувам откъса със значителни съкращения; целия текст можете да прочетете на
http://chitanka.info/lib/text/12548-advokat_na_djavola_ivan_kostov_ili_plate)
Струва ми се, че отрицателни черти на Иван Костов като политик (според авторката) не са проява на счетоводителска нерешителност, а са именно еманация на интелектуалния тип поведение в политиката, а изразът „колебанията на нашия Хамлет” добре потвърждава тази моя констатация.
А сега смятам да започна да отговарям на поставените ми конкретни въпроси ( в реда, в който излизат във форума).
Хубав въпрос на Анета за псевдоинтелектуалците. Вече писах по-горе за това, че речта подлежи на имитация. Някои са на мнение, че стига да започнат да говорят като интелектуалци, това е напълно достатъчно да ги направи интелектуалци. Ситуация, прекрасно пресъздадена както от Молиер („Буржоата благородник”), така и от Джордж Бърнард Шоу („Пигмалион”). Е, разбира се, и в двете пиеси става въпрос за това как неаристократ да заприлича на аристократ, така че никой да не си помисли, че има неаристократичен подход. За да станеш наистина интелектуалец, трябва да постигнеш това, за което пише Дмитрий: „Интелектуалецът поставя под въпрос самата норма, самите основи, лишава ги от успокояваща ритмика на повтарящото се като гарантирано, безусловно съществуване на нещата "каквито са те сами по себе си" Точно това "само по себе си " за интелектуалеца е най-проблемното.” Както виждаме, нещата изобщо не опират главно до начина на говорене – това е, което псевдоинтелектуалците не могат да осъзнаят. Ако го осъзнаят – наистина вече са интелектуалци.
Интересни въпроси ми е задал и новопоявилият се участник във форума Mephistopheles (използвам случая да поздравя с „добре дошли” както него, така и всички останали, които за първи път пишат във форума на професор Богданов във връзка с моя текст). И така – защо Левски продължава все още да бъде национална икона? Определих го като политик, който не е интелектуалец (в смисъла, в който аз употребявам думата „интелектуалец”), докато Ботев го определих като интелектуалец, който не е политик. Същевременно Левски нарушава нормите на традиционното разбиране на националноосвободителното движение, говори за република, за равнопоставеност пред закона на етносите, населяващи България стига да припознават закона. Просто Левски е практик с ясна политическа визия за бъдещето на България, с ясно декларирани цели на политическата си борба, която очевидно не се свежда само до националното освобождение. По принцип като Левски е бил и Стефан Стамболов, но и до ден-днешен историците умуват защо Стамболов вместо да обяви България за република, упорито търси нов княз и така довежда в България Фердинанд Сакс-Кобург-Готски (Интересна подробност: когато Стефан Стамболов при Видин вижда за първи път Фердинанд на кораба, с който пристига в България, през зъби казва следното: „Мамка й на тая България”). Но пък всички охотно или неохотно признават, че Стефан Стамболов е бил най-великият министър-председател на България. Освен това публичният образ на Левски е на аскет, няма сведения да е имал любовни авантюри, размонашил се е, не е злоупотребявал с обществени средства – все неща, които силно липсват и в тогавашното, и в днешното ни публично битие.
Борба между интелектуалци, разрушители на митове, и интелектуалци, създатели на нови митове. Да – така е. За да възстановиш или създадеш мит, трябва да си на мета позиция. Първият от интелектуалците, възстановители на стари митове, несъмнено е Рихард Вагнер (със своята тетралогия). Страшно интересен е случаят с „Веда Словена” – и до днес продължават споровете дали все пак сборникът не е мистификация. Любопитното е, че съвсем новите митове не се радват на същия успех, на какъвто се радват възстановените и актуализирани стари митове (Хари Потър и „Властелинът на пръстените” успяха да обединят дори не цялата млада част от населението). Стивън Спилбърг – най-изявеният холивудски интелектуалец, така и не ме убеди да му повярвам със своите опити да създаде нова митология, въвеждайки извънземните в нея. А „Индиана Джоунс” пък е съвсем постмодерен филм – в университетската аудитория Индиана говори едно, а прави точно противоположното в археологическата си практика. По отношение на романтичния национализъм – аз съм на мнение, че човешката цивилизация се връща към (пред)модерната епоха, изпитала и меда, и жилото на постмодерната, либералната епоха, на глобализацията.
Допълнението на Дмитрий за интелигенцията е интересно, но речниците, които понякога са склонни да представят в тълкуванията си common sense разбирането за едно или друго явление, твърдят, че идеята за интелигенция, възприета и в България, се е развила точно в Русия и затова не я превеждат, а транслитерират. Както доста по-късно се получи впрочем и с думата „гласност” – съвършено неразбираема за Западния човек идея...
Нинел - за високомерието на българските интелектуалци. Липсва ни по исторически причини аристокрацията и интелигенцията (или интелектуалците) искат да се наместят в тази празна ниша. Интелектуалното високомерие – както и изпълването на речта с всякакви неразбираеми от редовите хора думи и изрази - според мене е израз на провинциализъм, на комплекс за малоценност. Да – съвременният западен интелектуалец няма друг избор освен да се държи дружелюбно с хората и да се стреми да говори разбираемо и кооперативно с тях. Иначе просто няма никакъв шанс днешното общество да му обърне внимание.
И накрая – не мисля интелектуалеца като някакъв нов вид отшелник, макар че често го обвиняват, че живее в свои собствени, най-често измислени светове. Дори и монасите от Света гора възприемат отшелничеството по-скоро като ексцесия, а не като норма. Но е вярно, че интелектуалецът всъщност е непрекъснато сам, сам със себе си, със своите мисли и тази самота може би го прави виртуален отшелник.
Що се отнася до езика на правото и езика на науката – не смятам, че езикът на правото е толкова еднакъв с езика на науката. Правото поражда действителност и след това я регулира чрез поредица от речеви актове, които могат да бъдат само успешни или неуспешни, а не истинни или лъжливи.
Никой досега не обърна внимание на едно противоречие, което съм допуснал в основния си текст: набедих Ноам Чомски, но той е учен и интелектуалец, който пропагандира определени политически идеи, непрекъснато остро критикува републиканците в САЩ, без обаче никога да е имал стремежа да направи истинската политическа кариера. В този смисъл за мене той наистина е И-нтелектуалецът – неговата сила са университетът, публичните дебати, книгите, които е написал, - както по лингвистика и семантика, така и политическите му текстове от типа на „Медиите под контрол”.
Бих се радвал, ако получа примери за това как един интелектуалец е способен да се превърне в добър политик и дали наистина има такива случаи в световната история. Възможно е нещо да ми убягва и моята теза да се окаже изцяло или частично грешна. Ще завърша като Дмитрий: знае ли човек...
|
Тема № - 38 |
Коментар № - 4310 |
|
Борислав Л. Георгиев - 2011-03-12 12:09:25 |
|
|
|
|
|