ЗАВИСТТА НА СОКРАТ |
Херменевтика на приятелството в Платоновия „Лизис“ |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/39_1.jpg) |
ВЛАДИМИР МАРИНОВ
I. Имам ясен спомен, че едно от първите изисквания в началното училище беше всеки да нарича в равна степен съучениците си „другарчета”, независимо дали поотделно те му допадаха, дразнеха го или пък му бяха безразлични. Колкото и непонятно да е било за мен, от лаконичния коментар на родителите ми научих, че приблизително същото важи и за света на възрастните, които навсякъде се обръщаха помежду си с „другари”. Бил съм още дете и не съм разбирал, че дори онези, които тогава най-искрено отличавах като свои приятели, са били такива за мен най-вече защото средата и общото ни възпитание са го изисквали. Не съм разбирал, че за нас печеленето на приятели е било – и безспорно си остава – социален императив, който често маскираме като особен вид публична мода; че „колекционирането” на приятелски отношения, както и целият набор от куртоазни техники за тяхното поддържане, са нещо, на което сме добре обучени, макар да не одобряваме винаги и в пълна степен; също и че „истинското приятелство” е набор от идеални ситуации и свързвания, които мисленето ни рядко успява да примири и съгласува с нашите налични контакти.
Неспособен да си дам точна сметка кое ме свързва с моите приятели и изпитващ известно недоверие към редовото говорене по темата, когато в последния клас на гимназията прочетох Платоновия “Лизис”, изпитах злорадо задоволство от невъзможността на събеседниците в диалога да определят – а оттам и да предпишат – какво би трябвало да значи приятелството за хората. В иначе бедните бележки на този пръв прочит, като свидетелство за младежките ми впечатления, открих уводната реплика на Сократ от разговора му с Менексен (211d-212а, пр. Б. Богданов):
„Още от дете желая да се сдобия с едно нещо, както всеки си има някакво желание. Един иска да притежава коне, друг – кучета, трети – пари, четвърти – почести. Мене тия неща не ме безпокоят. Но към това да се сдобия с приятели изпитвам направо страст. По-скоро бих желал да притежавам добър приятел, отколкото най-добрия пъдпъдък или петел на света, кълна се в Зевс, предочитам го пред кон или куче. Вярвам, в кучето се кълна, пред богатството на Дарий с повече удоволствие бих предпочел да имам другар. До такава степен държа на приятелството. Затова, когато ви гледам с Лизис, възхищавам се и ви смятам щастливци, че сте толкова млади, а сте успели тъй бързо и лесно да се сдобиете с това притежание – ти него си направил тъй бързо толкова близък приятел, и той тебе. Докато аз съм така далеч от това да притежавам приятел, щото не зная дори по какъв начин се сприятеляват двама души. Та именно това искам да те попитам, понеже имаш опит.”
Тогавашното ми впечатление очевидно е било, че Сократ искрено се радва на двамата млади приятели и че философската му ирония (в това число и самоприписаното му невежество в тия работи) е насочена по-скоро срещу редуцирането на приятелството до популярни модели и готови схеми, отразяващи унифициращото нормиране, което обществото се опитва да извършва и в най-личните пластове на нашата действителност.
Тогава има ли изобщо нужда да обясняваме как и защо сме приятели с някого – нещо, което Сократ неуспешно се опитва да изкопчи от Менексен? Ако възприемем модерния идеал за човека като самоидентична и неповторима личност, собственик на вътрешния си опит и източник на външната си активност, подобно обяснение неизбежно би се въртяло около личните истории и тяхната ad hoc каузалност. В персоналистичната перспектива на нашето време за приятелството се мисли и говори като за част от индивидуалната грижа по доброто разполагане на собствения Аз и успешното му свързване с другите. От тази гледна точка, това да бъдеш приятел с някого изглежда много повече въпрос на лично желание и емоционална привързаност, отколкото на обществено предписание или рационален ангажимент. Затова и съвременният човек би се подразнил, ако поставим своеобразните му приятелства извън обхвата на неговия избор и контрол, също както и ако се опитаме да ги сведем до общи, надличностни отношения, подчинени на универсални принципи и закони. Вероятно разговорът ни с него по тази деликатна материя би спрял, задоволявайки се с позоваването на идеята за самобитния човек.
II. И все пак, когато наскоро се вчетох по-внимателно в “Лизис”, ми се стори, че наред с радостта и усета за философско превъзходство, в беседата с двамата младежи Сократ изпитва и една подмолна завист спрямо тяхното приятелство. Стори ми се също, че тя би следвало да се свърже с имплицитната преднамереност в появата и поведението на философа, който в хода на разговарянето съвсем манипулативно се опитва да изкриви и подчини традиционните модели за приятелство на собствената си парадигма. За да поясня какво имам предвид, най-напред е нужно да представя накратко контекста на дискусията в “Лизис”.
В действителност гръцките думи philos и philia, които обичайно предаваме с „приятел” и „приятелство”, имат много по-широка употреба и значение. За разлика от нашите понятия, които изразяват лична близост, симпатия и лоялност между две или повече лица, античното philos и неговите производни покриват почти целия спектър от важни свързаности, изграждащи общностното съществуване на човека. При Омир, например, като прилагателно думата означава не просто „мил, любим, приятен”, но и „свой, собствен”, а оттам и „близък, скъп”; така, да речем, говори Приам за своя живот по време на срещата си с Ахил – philēs aiōnos (“Илиада”, ХХІІ.58). Най-общо, philos и philia се отнасят до комплексния набор от вещи, хора и събития, с които някой е повече или по-малко свързан и които са „на негова страна” в цикъла на живота му. На първо място, philoi са не толкова нашите приятели извън дома, колкото членовете на семейството и прилежащото стопанство; Херодот влага в глагола phileō („обичам”) главно смисъла на семейната обич между мъжа и жената, а в диалога “Хиерон” (3.7-8) Ксенофонт степенува по важност приятелските отношения (жена-мъж, брат-сестра, родител-дете), като това между другари, нямащи пряка роднинска връзка (т.е. между hetairoi, а не oikeioi), се нарежда едва на четвърто място (срв. Омир, “Илиада”, ІХ.573-592). Противно на нашия, античният модел поставя много по-силен акцент върху любовта (erōs), която приятелят поражда (страстта на Сократ към сприятеляването от цитираното по-горе място е тъкмо „еротична”), както и върху социалния му статус – върху неговото потекло, богатство и лични качества. Това означава, че не всеки би могъл да бъде приятел с всеки друг; приятелството не е връзка, която избираме по своя воля, а умален образец за общност, в който ролите са до голяма степен предзададени и имат за цел преутвърждаването на универсални ценности и добродетели. Затова и според Аристотел човешкото щастие – като хармония с другите и света – е немислимо без правилните приятелства (“Реторика”, І.5, 1361b35-38). Накратко, тази по-широка парадигма на приятелството имплицира не само емоционално-психологическата близост и съпричастност на приятелите, но преди всичко тяхната заедност и взаимна задълженост в морален, политически и практически план, или пак по думите на Аристотел – това, че си подхождат, имат еднакви приятели и врагове и споделят общо схващане за добро и зло (“Реторика”, ІІ.4, 1380b35-1381b33).
III. Но какво се случва в “Лизис”? Както обикновено, Сократ е тръгнал нанякъде, когато бива уж случайно срещнат и заговорен от свои познати – в случая от младите Хипоталес и Ктезип, които го приканват заедно с тях да посети новопостроена палестра, където се събират и прекарват времето си „в разговори” множество младежи и момчета (203а-204а). Още в началото се разбира, че действителният повод да влязат там е любовното увлечение, което Хипоталес изпитва към по-младия Лизис, наричан в текста ту „момче”, ту „момък” (204b-е; 205bc). Тъй като последният е неразделен приятел с връстника си Менексен, на помощ на Хипоталес се е притекъл именно Ктезип, който се пада братовчед на въпросния Менексен (206d). Сократ обаче също се познава с него (207ab) и затова с готовност приема да поведе диалог с Лизис, за да демонстрира на неуверения Хипоталес как е редно влюбеният да говори със своя любимец (206с).
На този фон Платон конструира образа на двамата приятели, който – по всичко личи – отразява традиционната представа за аристократическата philia. Най-напред, младежите споделят една и съща възраст, а и може да се спори кой от тях е по-красив: в това отношение те са по-скоро еднакви (207с). Освен това, и двамата принадлежат към стари, богати и влиятелни родове – за Менексен знаем от едноименния диалог, а за семейството на Лизис научаваме от Ктезиповия преразказ на поемите, които Хипоталес съчинил за своя любим (205b-d). Накрая, въпреки характерологичните различия (Лизис е по-плах и срамежлив, докато Менексен обича споровете: 207а; 211bc), и двамата имат облика и поведението на благородни млади хора, споделят любовта към изтънчени разговори и очевидно притежават съответните интелектуални качества и вкус (206с; 207а; 211ab). Всичко в тяхното приятелство изглежда еднакво, равно и плавно; навсякъде текстът на Платон говори не за „Лизис и Менексен”, а за „двамата”, ползвайки упорито обобщаващите форми на двойственото число (207с и сл.) – нещо, което разказвачът Сократ не прави никога, отнасяйки се, да речем, към себе си и Ктезип. Изобщо, дружбата на Лизис и Менексен по особен начин изпълнява същата нормативна функция в Платоновия текст, каквато има идеалното приятелство „по равенство” в Аристотеловия модел на човешките отношения: в него приятелите са до такава степен уеднаквени в притежанието на добродетелта като постигнато съвършенство, че обичта им един към друг няма за цел нищо извън самата добродетел, която всички те споделят поравно като своя висша идентичност (вж. “Никомахова етика”, VІІІ.3). В такова приятелство мотивът „заради себе си” и мотивът „заради другия” се сливат напълно в общия усет за пределна пълнота.
IV. Тогава какво повече иска или може да предложи Сократ? Без съмнение, разговорът му с момчетата не е толкова спонтанен и невинен, колкото ни се струва на пръв поглед; напротив, в състояние сме да открием множество знаци за неговата преднамереност. Сократ уж е тръгнал от Академията „направо” към Ликейона, но пътят му далеч не следва правата линия; всъщност той съзнателно се отклонил към мястото, където е събрана любимата му аудитория – знатната атинска младеж. Макар да не отстъпва от тезата за своята неосведоменост, той е предварително наясно с любовта на Хипоталес към Лизис, тъй като му задава директно въпроса „кой е красавецът, ... за когото си струва да вляза” (204b). Еротичният привкус на философския му „лов” се усеща и в подходящия избор на ден за появата му в палестрата – празника на бог Хермес, когато смесването на момчета, младежи и мъже, а оттам и встъпването в неравнопоставени отношения помежду им, са съвсем в реда на нещата (206d; срв. 218с); откъдето идва и първоначалното желание, което забелязваме у Сократ, да опровергае представите на двамата приятели в разговор с всеки един от тях поотделно, опитвайки се да наруши приятелското им единомислие (213d).
Естествено, зад всичко това стои по-сериозното намерение да се промени разбирането на двамата събеседници за същността на приятелството, като със средствата на словото се установи особен философски монопол върху ценността и пътищата на постигането му. Това личи съвсем ясно още в първия разговор между Сократ и Лизис (207d-210d), чиято смислова структура лесно би могла да се сведе до следния логически парадокс:
(i) Родителите на Лизис със сигурност изпитват обич (philia) към сина си Лизис и желаят да бъде възможно най-щастлив (hōs eudaimonestaton).
(ii) От друга страна, никой не може да се радва на philia и да бъде в собствен смисъл щастлив, ако живее в подчинение и няма възможността да прави нещата, които желае (epithymei) да прави, или иначе казано – ако няма правото да се разпорежда във връзка с предметите, хората и дейностите, с които е пряко или косвено свързан.
(iii) Тъй като обаче знатните родители на Лизис му поверяват твърде малка част от важните решения в неговия живот (например, забраняват му да управлява колесница или му назначават наставници-роби), излиза, че те или не обичат (philousin) сина си достатъчно, или не искат да бъде щастлив и свободен – само че и двата варианта следва да се отхвърлят като неправдоподобни.
За да избяга от апорията, Лизис предлага тривиално решение: родителите му изпитват обич към него, но не му дават да ръководи себе си (arсhein heautou), защото е още много млад. Наивният му опит за измъкване с възрастта обаче довежда единствено до това, че Сократ моментално вкарва разговора в руслото на своето обичайно говорене за философското знание-добродетел. С това планът му, изглежда, успява: сега той може ясно да заяви, че не възрастта, а невежеството и неумелостта на младежа в повечето работи възпира неговите родители да поверят живота му в собствени ръце, а оттук и че истинска philia Лизис може да очаква едва след като придобие най-необходимото знание, от което Сократ очевидно разбира – разумността (phrōnēsis). Простодушното признание на юношата, че е „още слаб в мисленето” (aphrōn, 210d), съвсем усилва Платоновото внушение: преди да търси обичта и приятелството на другите, Лизис трябва смирено да потърси от друг опитност и знание, а цената, която се налага да плати за него, е собствената му обич и подчинение спрямо този, който ще го ръководи.
Затова и първото, което хрумва на Сократ в следващия момент, е да смъмри пасивния Хипоталес, като му каже на всеослушание, че подходът му към Лизис е погрешен: да се спечели обичта на любимия изисква всъщност не глезене, ухажване и хвалене, а точно обратното – непрекъснато потискане и „свиване” на гордостта и самомнението му, защото само по този начин любимецът би могъл да осъзнае подчиненото си положение спрямо знаещия любовник и да приеме с радост изискванията на тяхната philia (210е).
Разбира се, Сократ успява да се сдържи и не казва помисленото, а вместо това подема разговор, в чието начало споделя и за страстта си по приятелството, и за благородната си завист спрямо двамата младежи. Иронията му в случая идва да покаже, че паралелно на откритото и последователно проваляне на популярните дефиниции за това какво е приятел и приятелско, на имплицитно ниво в Платоновия текст е започнал да действа мотивът за приятелството като продукт на особен вид философско знание. Всъщност, ако се върнем към разговора по-горе, ще видим, че аргументът обвързва приятелството не само със знанието, но и с ползата, която то принася: „ако станеш знаещ, всички ще те обикнат и всички ще ти станат близки, тъй като ще бъдеш полезен” (210d). Под „полза” обаче Платон вероятно има предвид нещо доста по-различно от традиционното значение на думата – нещо, ключ към чието разбиране би ни дал прочитът на “Евтидем”. В едно знаменито място от диалога (278e-282d), където отново срещаме Ктезип, Сократ умело успява да измести фокуса на внимание от нещата, които обичайно разглеждаме като ценни и полезни, към начина, по който извличаме полза и щастие от тях. Доводът му е в основни линии следният: взети сами по себе си, нещата около нас не са нито добри, нито лоши; такива ги прави по-скоро употребата им по един или друг начин; следователно, простото „притежаване” на ценности не принася полза, освен ако не бъде приведено в особен режим на „употреба”, направляван от практическото „знание” на разумността. Оказва се, че единствено философското знание е в състояние да съди за притежанията и ползите, които изграждат добрия живот на човека, защото само то има общ поглед върху принципите на случващото се и тяхната йерархия.
V. Подобна концепция ни позволява да видим позицията на Сократ в “Лизис” в по-различна светлина. С оглед на човешките реалности Платон е склонен да описва приятелството по-скоро като неравенство, отколкото като равенство – откъдето и скептицизмът му по отношение на твърде гладките и идеални форми като тази на Менексен и Лизис (срв. 223b). Хората са не просто неравни в свързванията си и в живота, но и обикновено встъпват в приятелства, привлечени от определена полза или от нещо в другия, което не притежават, но искат да присвоят. Да, но и насрещната страна е в правото да поиска същото, с което кръгът се затваря, а реалните приятелства се превръщат в динамичен обмен на ценности и блага, до които получаваме достъп чрез другия. В реалистичния формат на приятелствата едно „повече” винаги се разменя за друго „повече”: повече обич за повече грижа; повече удоволствие за повече сигурност; повече ум за повече трезвост; и т.н. Накратко, взаимността и съразмерността в приятелството се определят не толкова от приятелите в качеството им на отделни личности, колкото от съвместното им „неравновесно изравняване” в отделните ситуации на тяхната philia.
Безспорно приятелството „по превъзходство” (както Аристотел го нарича в “Никомахова етика”, VІІІ.6-11) не е новост в културата на Древна Елада: срещаме го още при Омир. Различното, което Сократ предлага в “Лизис”, е по-скоро настояването, че за всички тези неравенства съществува универсална разменна монета – и това е вътрешното знание-добродетел, без което не бихме могли да преценим нито едно нещо като „любимо” или „полезно”. Лесно е да се досетим, че срещу него притежателят не би могъл да очаква равностойна отплата; затова и единственото, на което Сократ се надява в замяна, е кротката приятелска обич на събеседниците му – към него и към словото му. Налагайки обаче абсолютен критерий за приятелство, Сократ също идеализира и това му изиграва лоша шега – разговорът бива внезапно прекъснат от почерпените педагози на Лизис и Менексен, които бързо отвеждат двете момчета и с това символично ги връщат към обичайната им действителност, в която приятелството им по всяка вероятност си остава същото. При това положение, останал сам, на Сократ не му остава нищо друго, освен да извика заядливо: „Станахме за смях днес, Лизисе и Менексене – и аз, възрастният, и вие. Тия, дето си отиват, ще кажат, че се смятаме за приятели – и себе си слагам при вас, а не сме в състояние да открием какво представлява приятелството” (223аb).
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
За херменевтиката като изкуство на любовното разбиране.
Какво добро начало, Георги! |
Тема № - 39 |
Коментар № - 4396 |
|
Анета де ла Мар - 2011-04-01 11:44:07 |
|
|
Чета прекрасните коментари, гледам времето навън през последните дни, подреждам и разреждам нещата, които ми се случват, и сякаш по-цялостно започвам да приемам тезата за ценността на херменевтическия прочит, добявяйки към нея сега и нещо свое, което иначе се опитвахме, и аз включително, да отпъдим от форумното говорене - чувството.
Та си мисля, че в един, разбира се, особен случай, когато човек се влюби, херменевтиката се превръща в естествен инструмент за осигуряване на по-голяма свързаност с любимото същество - затова, защото представлява усилие по откриването, задържане и изразяване на общото в този иначе толкова подвижен и множащ разликите си свят. Какво имам предвид? Когато се влюбя, откривам във всичко, което чета, във всички филми, които гледам, в музиката, която слушам, потвърждения и съвпадения с това, което ми се случва. Текстовете, преплетености от думи и смисли, стават осъществени практики на грижата да се преплета, възможно най-пълно, с любимото същество. И в този момент херменевтиката, четенето на мене самия чрез текста, който чета, е вече не само изкуство на разбирането, но и един вид любовно изкуство, влизане и излизане от прегръдката на общия свят, отделяне и наново свързване с него.
Тогава, в резултат от любовното разбиране на текста, се появява и едно много семпло, но убедително усещане за истина. Текстът е чисто и просто верен. Сега четем и коментираме "Лизис". В началото на текста се казва как Хипоталес проглушил ушите на всички с това, да хвали своя любим. Та кой, когато е влюбен, не прави точно това? Не правя ли същото, не се ли опитвам постоянно да напъхам любимото същество в някое изречение, за да го доведа по-близо до ситуацията, в която се намирам, да го обвържа с всяка моя тема и грижа, не пускам ли името му постоянно тук и там в речта по начина, по който плахо се докосваме, когато сме заедно?
Е, осъзнавам, че зад тази настоятелна вярност се крие и другото, за което проф. Богданов говори. При херменевтическия прочит съм заставен - здравословно! - да разбирам и самата страст да разбирам света като свързан, иначе казано, да не забравям, че текстът колкото казва нещо сам по себе си, толкова и бива заставен от мен да го каже точно по начина, по който аз искам да го чуя. Което отново ме връща към това, което искам да допълня и развия: за херменевтиката като изкуство на любовното разбиране. Защото и ние правим същото в общуването с любимото същество: всичко, което то ни казва, се пречупва от силата на желанието да чуваме потвърждения на нашите речи, а в други случаи, когато любовта се преобърне, в техни несъгласия.
Та с това искам и да направя един вид връзка към следващия текст, който скоро ще публикуваме - текст, връщащ ни към началната по-голяма тема на форума - и да предложа, като не забравяме темата за херменевтиката, да се опитаме да я обогатим с говоренето за любовта по начина, по който Владо прекрасно я обогати с говоренето за приятелството. |
Тема № - 39 |
Коментар № - 4394 |
|
ГГ - 2011-04-01 11:11:16 |
|
|
И аз искрено съм доволен, че Владимир все по-успешно защитава „Херменевтиката на приятелството” от „...отклоненията, които го сполетяват”,(в които и аз съучаствам. Но това е и неизбежно. И ще се случва понякога. Защото „реалността е многовремева и гъмжи от минали (защо не и бъдни-очаквани) времена”. Гъмжи също от множествата на по-близките и по-далечни,био-психо-социални контексти и интегрални кодове на либидните и други приятелства;
съществено и важно е да не пропускаме дори отделни мигове, в които се „...събужда за момент една или друга универсалност..., благодарение на речта, паметта и опита”. (по Б. Богданов - от днешния му коментар). И тези универсалии, биха могли да доосветяват отговора на романтичния въпрос на Анета – „Как звучи приятеството, как изглежда, как ухае”. Оказва се, че то е дори оцветено(сега, с усмивка и нега, си спомням как неприятно се изчервявах до ХI клас; и все нямах кураж да споделя влюбеността си в едно момиче. Защо не е имало тогава „Т-групи” за сензитивен психотренинг! Но затова пък го имаше Дебеляновото – „че аз съм с горести богат/и с радости несподелени”). А сега вътрешно се изчервявам, че вече не се изчервявам, и че понякога и не съвсем безуспешно, опитвам и притворство;
подобно търсене на една или друга универсалност, зад и в самите афилиативни индивидно-ненаподобими феномени – е общата цел, както на частно научния подход, така и на херменевтиката. Те, тези две концептологии, психологическата и философската, също взаимно се допълват, въпреки видимите (разделящи, но и свързващи ги,) различия. Вие умно сте визирали въпросната евристична сила, на импицитно универсалното;
премерено ограниченото, само двупосочно ориентирано питане на Георги, за „...нарушавания баланс между социалното и личното в приятелството”, Владимир е предефинирал, в по-всеобхватната от тази вече не само бинарна, а, почти винаги, и триделно-неделима универсалност (от „био-психо-социалната”цялостност” на личността). Тя, тази триделност, стои зад триединно неделимите, либидни(вкл. и еротични или не-либидни) приятелства. В коментара му от 27 март, водещият сесията, не тръгва от предзададени „личностни конструкти” (по теорията за тях - на Дж. Келли и М. Игнатов у нас, вж. М. Дилова,2008г.). А тях, той нагледно и синтезно визира в следните три универсални, дори присъщи и на редовото говорене, популярни и взаимно неделими детерминации: (1)” На добро възпитание”; (2) „Личен темпарамент; и (3) „Момент на емоция”. Първото е предимно социалното. Второто е предимно генотипно-биологичното. И третото е свързаващата ги емотивно-афективна психика, с присъщите й, на личностната психика, взаимни перцепции-образи;
Владимир, (с умерени дози на психологизация), припомня не само темпераментовите, трикратни изчервявания на двамата влюбени приятели, но и също биогенната свенливост и стеснителност на Ктезил, ролята на “eros-а”, било в пряката им или сублимативно-косвена свързаност при „philia”. Без природно-биологичното, което е базално и универсално (чрез привличащата красота на тялото, лицето и пр., главно чрез функциониращият мозък и неговите рецепторни системи и пр.) – за да се осирурява и случва „репрезентативно-рефлексивният” (теза по думи на проф. Богданов, 2009, от началото на Форума), сложен пренос на обективно-социалното в личностните субективни светове на неповторимите живи човешки индивиди (било древни, сегашни или бъдещи личности);
бихме се наново отклонили (не така драстично), ако разширя тук, задълбочения коментар на Георги, от който взех ценни бележки – върху и за: съревнователните универсалии, които се коренят и в „агоналния”, според проф. Богданов, характер на древните антропо-културални контексти и кодове); и, че тези негови – на Георги, анализи, доказват хипотезата ни, че човекът, е наистина едно набиващо се на очи компетитивно същество; и че тази състезателно-съревнователна-конкурентна и пр. активност, както и честото съперничество, дори между почтени приятели (дори и влюбени)- е нещо, с милиардни повторения, през всички човешки епохи, от първобитната до дигиталната – и все ориентирано към: „Успехи “- S… с „Доминации” –D;
и последното, пак поносимо меко отклонение е следната „теза” на Владимир, която гласи: „Не поддържам строгото разделение между индивид и общност като самостоятелни същности”;
аз пък, съм повече наклонен да поддържам, във формат на „антитеза”, обратното. Сиреч, че приемам това макар и „не-строго”, но реално съществуващо разделение между индивид и общност, като относително самостоятелни и взаимосвързани същности;
драги Владимире, предчувствам, че сме на разделни (тезис-антитезисни) позиции, на моето неокончателно и твоето попресилено твърдение, за : „...известен превес на общостният над интимният елемент”. Особено, ако под „интимен елемент”, имаш предвид „индивидно- индивидуалният полюс” в известната , образно-комулативна Б. Богданов дихотомия „Отделно и заедно”, от 2005г. И ако тезата е адресирана, към, изначално неформалната афилиативна феноменология;
всичко това е с цел, да се доближаваме все повече и повече (с усилията на нашата малка, но мисловно очарователна и колегиално добронамерена, форумна общност) – до обединяващ ни по-висш „синтез”, чрез който да търсим загадъчните „аромати” и цветове, на желаните от всички, нови и нови, по-алтруистични и приятни двустранно и многостранно, вълнуващите всички ни, духовно-либидни ( не само еротични но и извън сексуални), верни и трайно- изстрадани приятелства. Дори по припомнения ни от Борислав, ненадминат по своята символна езиково чувствена красота, текст на Екзепюри, за сприятеляващото очовечаване и на двамата – на Малкият принц с невероятно милата и умна лисица.
Чувствам се добре с всички вас.....Искро, 30 март, София
/P.S. – Ще пратя и искания от Владимир, и обещан от мен текст „за моите научни практики”- изследвания, довели ме до „среща” с т.нар. Афилиативен аспирационен стил на личността/.
|
Тема № - 39 |
Коментар № - 4392 |
|
Искро Косев - 2011-03-30 22:47:38 |
|
|
Новото включване на Владо с текст, който се чете с удоволствие, а в същото време с увереност мога да заявя, че благодарение на него и останалите текстове във Форума аз вече по-ясно “виждам“ Платон и темата за приятелството в диалога “Лизис“.
По повод написаното от Владо за замислих за нещо по-общо. Ако се има предвид, че почти всеки познат на тази планета език развива форми за първо лице множествено число – “ние“ – много по-бързо, отколкото за първо лице единствено число – “аз“ –, и освен това никак не е рядко присъствието на двойствено число в древни и съвременни езици, били те западни, източни или аборигенски (значи, южни), то предразположението да създаваме общност и също приятелства с някой от другите в тази общност, не само една изява на нашата езикова и социална природа. Може би нещата са по-сложни, отколкото изглеждат. Възможно е до нас да е по-близко това да създаваме приятелство “ние“, отколкото да създаваме нашето “аз“ и това “себе си“. Взимам последните думи на Владо, че “приятелството може грубо да се дефинира като онова “ние”, което всеки избира, за да усили своята представа за “себе си” и се питам, ако все още не е създадена ясна идея в човека за неговото “себе си“, може ли да се построи приятелство? Или приятелството се строи и защото така се гради идея за “себе си“ благодарение на опита (experience) да си и нещо повече от това, което си, но да си го постигнал не сам, а благодарение на получилата се хармония с другия?
***
Докато пишех този коментар, се появи коментарът на професор Богданов. Както много често се случва, професор Богданов ни затруднява, предизвиква, а понякога се питам дали трябва да мисля дълго и много преди да напиша нещо в такива случаи или да се оставя да излезе първото, което ми идва на ум след един такъв коментар, като по-горния. Дали разбирам достатъчно добре това, което казва професор Богданов?
Разбирам, че се опитвам да изляза от ограничеността на разбиранията ми тук и сега, че Платон ме предизвиква да не мисля по традиционния начин, нито линеално нито с утвърдените стереотипи, а в същото време хем успявам, хем не. Чета Платон и коментарите във Форума. Там и сега, това и другото се срещат в мене. Но, когато пиша, прецеждам през критичния ми поглед темата, за която говоря или за която се взимам отношение, и се автоцензурирам преди да съм написала коментара.
Ако кажа, че и на мене като на професор Богданов ми се струва, че “в любовните, и в приятелските двойки винаги има един обичащ и друг обичан, а нашата среда не приема тази неравност“, ми идва да допълня, че не само не приема и но и не знае какво да прави с тази неравност, в това число и самите действащи лица на тази неравна връзка остават объркани. В същото време, за да развия тази идея трябва да говоря от името на този друг, който е например в една любовна двойка за да кажа от негово име, че единият се еоказал в първата позиция, а другият, във втората. (обичащ и обичан).
Не знам дали на останалите във Форума им е лесно да говорят за това, но аз, когато става дума например за една отминала връзка, ми е много трудно да изкажа на глас какво е станало с другия в нея. Мога да разкажа за себе си, но не искам да налагам мислите си, чувствата си, спомените си за това, което е бил той, другият, тогава там в тази връзка. Уверена съм, че с времето, разстоянието, хаосът на живота и т. н. настъпват деформации и аз не говоря за онзи там, а за деформирания образ на него. А някой път връзките завършват така неясно, че не искам да се впусна в обсъждане на тази неясност за да не вземе да ме погълне сега, тук, когато поне съм се оказала вън от какофонията, в която ме е била вкарала.
Но определено мога да кажа, че изпитах това, за което спомена професор Богданов. В един момент аз обичах другия, а след това, след едно прекъсване и нова среща, се окаже, че сега аз съм обичаната от него. Значи случи се и едното и другото и разбрах дори какво значи да стане и обратното на първото. Но трябва да призная, че и в двата случая беше катастрофа. Защо? Надявам се, че никой от Форума не е така любопитен да ме разпитва. Не знам защо така се получи, само мога да ви кажа, че накрая и двамата искрено и с най-дълбоко съжаление изразихме нашето тотална незадоволеност, че приятелство, което сме чувствали в момента, в който се срещнахме, не намери начин да се осъществи, да бъде. И нашето “ние“ не стана ние докато бяхме заедно. А само накрая, когато се съгласихме, че неуспяхме. Слагам точка тук. Какво друго да кажа? Освен, че поне краят на тази връзка дойде като нещо по-добро от това, което беше тя самата.
|
Тема № - 39 |
Коментар № - 4390 |
|
Анета де ла Мар - 2011-03-30 13:01:26 |
|
|
Какво по-добро? Авторът на заглавния текст е в състояние да го попълни и разшири и изобщо да го защити от отклоненията, които го сполитат, постъпвайки различно от онова, което Платон казва във втората част на “Федър” – че писаното слово се откъсвало от автора си и губело неговата закрила. Това е и голямото добро на нашия форум: заглавният текст хем е написан, хем се коментира и променя като устен.
Да, но специално този разговор като че ли заглъхва. Както аз си мисля, защото в него липсват обичайните чувства и лични отношения. Те разсейват, но правят внушение за живот. Със следния негатив обаче - не допускат взиране, държат думите и нещата да остават такива, каквито са, едро определени и твърдо зададени.
И ето Владимир с неговото бавно вглеждане в Платон, Аристотел и контекстовата среда на старогръцката култура (като във филм на Висконти) ни дава шанс да се взрем в определеността на приятелството. Ние обаче, в името на емоциите, всъщност на днешния контекст, се колебаем дали да се възползваме от този шанс. От какво по-точно да се възползваме? Например от следната разлика - че според онази среда и в любовните, и в приятелските двойки винаги има един обичащ и друг обичан, а нашата среда не приема тази неравност.
Досещаме се защо. Защото съвременният контекст-код, посредством който разбираме, е устроен демократично-либерално-равностно – любовта и приятелството са взаимност. Да, но всички знаем, че на дело не е така и че всъщност и в повечето съвременни любовни и приятелски двойки единият е по-скоро обичащ, а другият обичан или, казано с още по-голямо приближаване към реалното положение, че тези две позиции се редуват и че по-раншният обичан в един момент става обичан и обратно. Оттук и повторното ми предложение да обърнем внимание на естествения разнобой между съвременния контекст-код по въпроса и по-богатата реалност, в която живеем.
Четем “Лизис” за да разберем бавно и по-детайлно този текст и от самия него, но и от имплицирания в текста исторически контекст, който, така да се каже, Владимир “размразява” чрез други диалози на Платон и пасажи от Аристотел. Но и Владимир, и ние четем с кода на нашия съвременен контекст. Което означава, че за да прочетем по-добре “Лизис”, би трябвало да поставим под въпрос този контекст-код и да осъзнаем разминаването между него и несравнимо по-богатата реалност, в която живеем. Защото времето на съвременността е в контекста-код, а реалността е многовремева и гъмжи от минали времена, които само си мислим, че са приключили.
Знаете, че такава е според мен функцията на проникването в цели значителни текстове – благодарение на тях получаваме шанса да напуснем за момент тясната рамка на съвременния контекст-код, на който се опира разбирането ни, и да почерпим сила от една или друга събудена за момент универсалност. Което е напълно възможно, защото всеки от нас, благодарение на речта, паметта и опита, е наклонен към такива събуждания. Е, бихме искали да сме винаги будни в това отношение, но не сме. Да не пропускаме обаче моментите, в които това става. |
Тема № - 39 |
Коментар № - 4389 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-03-30 10:45:45 |
|
|
От доста време се каня да напиша нещо в отговор на хубавите коментари на Анета. Днес ще го направя, като вземам повод за това не от последното й включване, а от следния въпрос, който зададе преди около седмица: “Как звучи приятелството, как изглежда, как ухае...?” Е, “Лизис” не ни казва много за това в пряк текст – още в самото начало (204d) Ктезип бурно се оплаква на Сократ, че влюбеният Хипоталес буквално е проглушил ушите (ekkekōphe ta ōta) на всички свои приятели с величаенето на любимия Лизис, както и че покрай съчиняването на стихове и други похвали им “пее за любимеца си с глас, крайно странен (phōnē thaumasia), който сме длъжни да слушаме и понасяме”. Много повече внимание Платон отделя на цветното конструиране на характерите и техните реакции. В това отношение следва да отбележим три места, където участниците в разговорите променят цвета си. Най-напред Ктезип си позволява да се подиграе на влюбения си другар именно защото Хипоталес – смутен и притиснат от директните въпроси на Сократ за “красавеца”, дето го карал да се навърта около палестрата – се изчервява на два пъти, свенейки се да говори открито за несподелените си чувства към Лизис (204b-d). Самият Лизис се изчервява малко по-късно, когато – убеден, че в проваления първи довод е допусната грешка – отговаря прибързано (и без да иска) на Сократ вместо приятеля си Менексен, с когото философът разговаря (213d). Към края пък виждаме Хипоталес да сменя “всички възможни цветове” (pantodapa chrōmata) на лицето си, зарадван от заключението, до което Сократ току-що е довел двамата младежи – че любимецът е редно да обича и да бъде приятел с влюбения в него (222b). Независимо дали ще ги тълкуваме като признак на добро възпитание, личен темперамент или моментна емоция, цветните промени в разговарящите са разпределени много внимателно и равномерно в хода на разказваното и – по мое мнение – методично ни напомнят за онази “температура на текста”, за която проф. Богданов наскоро говори във връзка с Платоновия “Федон”. С две думи, каквото и да казваме относно любовта и приятелството, добре е да го правим ангажирано и с подходящото чувство, като заедно с това си даваме по-ясна сметка за ситуацията и контекста на тяхното преживяване.
Условието за лична въвлеченост в подобни разговори е нещо, за което се закачи последният коментар на Георги. Ще се опитам да отговоря и на него, макар да не поддържам строгото разделение между индивид и общност като самостоятелни същности. В действителност, в нашия текст са обособими три линии на приятелско свързване: (i) между Ктезип и Хипоталес; (ii) между Лизис и Менексен; (iii) между Сократ и младежите (в това число и първите двама). По особен начин трите приятелства се представят в известна градация, която би следвало да отразява тъкмо философското придърпване на темата, замислено от Платон, от личните примери и преките обществени дадености към истински общото и универсалното, което ги свързва дълбоко въпреки различията. Без да е винаги така, според мен в тази градация се забелязва и известен превес на общностния над интимния елемент.
В случая с (i) нещата на пръв поглед изглеждат твърде смесени: Хипоталес се срамува да споделя съкровените си мисли и намерения извън пределите на приятелския кръг – затова и кара недискретния Ктезип да го замени и преразкаже възхвалите му за Лизис (205b). От друга страна, Ктезип го подиграва не само заради присъщата му свенливост (която, както става ясно от “Евтидем”, двамата все пак донякъде споделят), но най-вече за това, че в съчиненията си не казва нищо собствено (idion) за своя любим, а се хваща за родовата му митология, възпявана от целия град (205d). Успоредно с колебанието на Хипоталес, Сократ също застава в двойствена позиция – хем е привлечен от младежите и частните детайли около техните нагласи и чувства, хем настоява на универсалния “метод” за правилно сприятеляване или любовна връзка. Философът укорява влюбения младеж, задето егоистично се опитва да присвои “обществения капитал” на любимото момче, без да си дава сметка за последствията от своя фантазъм и евентуалния провал в личен план, но същевременно препоръчва принципни действия спрямо обекта на желание, които в максимална степен да отразяват социалната роля на влюбения по това време (срв. 210е). Изобщо, личните отношения в диалога са поставени в общностен контекст – ясно регламентираното пространство на Хермесовите чествания (206dе), и между двете трудно може да се прокара устойчива граница. Същото важи и за (ii), и за (iii). Лизис разкрива своя вкус към философски беседи в съгласие с обществените норми за благопристойност, т.е. едва след като Менексен заговаря Сократ, когото разпознава в компанията на своя братовчед Ктезип (207аb). Разбира се, не може да не прави впечатление разликата в темперамента на двамата приятели: докато Менексен обича споровете и е наречен “страшен” в разговарянето (211a-d), Лизис е плах и често в хода на аргумента има навика да се смълчи (222а). И все пак, опитният ум на Сократ прави така, че двамата се оказват взаимно заменими в ролята си на събеседници. В този смисъл, както уеднаквените позиции са условие за изваждането наяве на особените различия между приятелите, оформящи тяхната индивидуалност, така и присъщото им своеобразие сякаш винаги остава в допустимите граници на обществените стандарти. В крайна сметка, балансът (или по-точно редуването) на личния и социалния режим на поведение е причината за променливия и частичен успех на Сократ в изпълнението на предварителния план: той може да спечели интелектуалните им симпатии, но все още трудно би повлиял на външните им движения в обществото. А очевидно същото се е случило по-рано и с Алкивиад.
Подобна амбивалентност откриваме и при Аристотел. На пръв поглед идеалното приятелство, което Стагирит конструира, не оставя кой знае колко място за лично своеобразие; това, което единият приятел обича в другия, е не уникалната му персона, а общата добродетел, която по начало има социална природа и цел (“Никомахова етика”, VІІІ.1-3). Точно поради това обаче обвързването с напълно равния приятел би могло да се разглежда и като чиста проба егоцентризъм – това да обичаш другия заради нещото, което ти самият си или притежаваш във висша степен (“Реторика”, І.11, 1371a17-21; срв. ІІ.4, 1381a32-b33). Оттук и заключението, че всеки е приятел на първо място със самия себе си (“Никомахова етика”, ІХ.8; “Евдемова етика”, VІІ.5-6) – естествено, с уточнението какво собствено трябва да разбираме под това “себе си”. Затова Аристотел настоява да правим разлика между “самолюбието” и автентичната “обич към себе си” (philautia): първото е неразумната, егоистична и лоша страст към набавяне на строго индивидуални блага, ползи и удоволствия, докато втората изразява изконния стремеж на човека към истински доброто и неговото преумножаване във всички представители на собствения му вид – стремеж, който може да намери своята реализация единствено в общността и съвместното живеене (“Голяма етика”, ІІ.11). В този ракурс приятелството може грубо да се дефинира като онова “ние”, което всеки избира, за да усили своята представа за “себе си”: “приятелството между лошите хора е лошо, доколкото споделят злините и с взаимното си уподобяване стават порочни. Обратно, приятелството между добрите е нещо добро и се увеличава със срещите им; изглежда приятелите стават в някакъв смисъл и по-добри, когато действат заедно и взаимно се поправят, тъй като по този начин отпечатват в себе си предпочитанията на другия” (“Никомахова етика”, ІХ.12, 1172a10-13). |
Тема № - 39 |
Коментар № - 4388 |
|
Владимир Маринов - 2011-03-29 22:22:38 |
|
|
„...ДУМИТЕ НА ХОРАТА СА ИЗМАМНИ” ( взех го от коментара на проф. Димитров, от 23 март“, тива написа проф. Косев в своя хубав коментар.
Но приятелството, когато надскочи тази измамност и достигне до разбиране без думи, постига това, което и думите не могат да направят. Разбира се, това не е лесно да се случи, но когато ни спохожда, думите не ни трябват.
Обичам тишината, която напълва със смисъл тези моменти. Чувствам се толкова удобно в нея.
***
Тази песен е за Росица, която е вече добре със здравето и скоро отново ще пише във Форума. Пее Мигел Босе една от най-хубавите си песни: Amiga (Приятелко).
“Amiga, amiga
...
Колко нежно звучи тази дума днес!
...
Времето не беше време между нас,
когато бяхме заедно, се почувствахме безкрайни
и космосът беше малък в сравнение с това,
което бяхме ти и аз.
Ти беше това, което беше в моя дом,
който за тебе се превърна в твой палат и защита.
...
Amiga, amiga
Колко е нежна тази дума и колко естествено звучи тази дума днес!“
Може би трябва да преведа целия текст на песента, може би... Тогава сигурно ще продължа разказвайки и за самия Мигел Босе. Един прекрасен поет, музикант и Човек.
Веднъж вече пусках негови песни във Форума. Дано някой да го е забелязал.
http://www.youtube.com/watch?v=k6EHJEMOnIM&feature=related
|
Тема № - 39 |
Коментар № - 4387 |
|
Áneta de la Mar - 2011-03-28 22:25:43 |
|
|
Радвам се, че коментарите на проф. Димитров, доц. Касабова и проф. Косев ни дават повод да разгледаме още една ключова връзка от разговора за приятелството в “Лизис” – отношението между erōs и philia. Преди това обаче е редно да отговоря на бележките и въпросите, които проф. Искро Косев е отправил към текста ми.
Обичайно Платон ни се представя като учен, доколкото кара Сократ и събеседниците му да търсят точна дефиниция на обсъжданото нещо, а значи и универсалната и чиста истина за него. На пръв поглед, такъв е случаят и с “Лизис”: зададен е въпросът “Какво е приятелството?” и в хода на беседата се търси крайно определение. Работата е там, че Платон заявява едно, но всъщност прави точно обратното – той не се опитва да събере различните смисли на понятията philos и philia в абстрактна еднозначна формула, а по-скоро ги разстила, застъпва и разроява, внушавайки по този начин, че вярното говорене за тях е винаги контекстуално и не бива да бъде спирано с удобни обобщения. По отношение на едрите думи и теми, за които се разговаря в диалозите, Платоновата нагласа е, така да се каже, ексцентрична и смесваща.
Казвам това, за да потвърдя проблема с “неуточняваните думи-понятия”, който проф. Косев повдигна. Действително, когато пиша за “Лизис”, наред с Платоновите думи и изрази в своя текст аз неизбежно намесвам и множество съвременни понятия, чиято цел е да адаптират Платоновото слово към конкретната ситуация на моето разбиране. Изглежда същото прави и проф. Косев, който успешно си обяснява (или по думите на проф. Богданов – “усвоява” и “присвоява”) прочетеното с помощта на свойствената му психологическа терминология. Въпросът е, че – прочитайки богатия му и ерудиран коментар, без да бъда предварително запознат със специфичните значения, които авторът влага във всичките технически термини – съм изправен пред опасността да не асимилирам добре мисълта му. Естествено, досещам се за приблизителния смисъл на “либидните приятелства” и “емпатийната обич” в контраст с “властовите отношения” и присъщата им “утилитарност”, но за по-задълбоченото разбиране на това, което стои зад тях, със сигурност ще се нуждая от допълнително онагледяване и приближаване до езика на общия ни “жизнен свят”. С други думи, ще ми е нужен Сократовият метод на свързване и смесване на нещото, което представяме по специален начин, с различните мрежи и контексти, в които то участва и които в крайна сметка го свързват с езика на всекидневието. Това е парадоксът на Сократовите занимания със специализираното знание: научната терминология има претенцията да улеснява разбирането и да пести време, както и да дава повече точност, но в действителност се нуждае от не по-малко спомагателни усилия и уточнения, за да достигне успешно до умовете на неекспертите.
Та нещо такова се получи с понятията за “власт” и “неравенство”, заложени в текста на “Лизис”: очевидно съм ги ползвал твърде общо и по инерция, без да дам достатъчно детайли от особените им употреби, които привиждам при Платон и Аристотел – и съответно коментарите ви бързо ме подсетиха за този пропуск. Затова и сега, когато проф. Косев предлага замяна с по-общата и универсална “доминантност”, се блазня както от това да се съглася с подобна общовалидна и научно тествана обяснителна схема, така и от това да потърся нещо дребно в античните употреби на властта, което поне отчасти би я нарушило. Само така разбирането ни би се оказало по-богато и живо, защото би отчело неизбежния коефициент на несправяне и отклоняване, присъщ на всеки модел и на всеки човек (бил той Платон или Сократ) в обхватното представяне на дадена реалност. Властта изобщо е безспорно вид налагане и доминиране на по-силния и можещия над по-слабия и немощния, но заедно с това в Античността представлява и алтруистичен акт на грижа за нисшестоящите – да имаш силата (kratos) да подредиш нещата така, че да произтече благо за управляваните (думи на Платон в “Държавата”). Едното наистина не пречи на другото и не го отменя. Точно по тази причина, обаче, не вярвам в самодостатъчността (тоест в универсалната валидност и еднозначния израз) на която и да било теория с претенции за всеобхватност; съществена за нас изглежда е не толкова теоретично-концептуалната платформа на по необходимост незавършения и неизчерпателен модел, колкото ефикасното му прилагане в реалната практика с всички произтичащи от това компромиси и корекции. С такава успешна работа се гордее проф. Косев – затова и всички примери от практиката му, свързани с различни форми на приятелството, биха били любопитни и вероятно много полезни за дискусията ни.
|
Тема № - 39 |
Коментар № - 4384 |
|
Владимир Маринов - 2011-03-27 11:59:16 |
|
|
Здравейте,
Проф. Косев, объркването на имената е навярно съвсем нормално, нали и това е част от приятелството: единият приятел да може в някаква ситуация да приеме без особено напрежение идентичността на другия, съответно и нейния символ - името. Затова и често приятелите се сродяват и така омесват и имената си.
Като препрочитам текста на Владо и коментарите около него, мисля си, че една от основните общи функции на приятелството е осигуряването на баланс, на помирение между социалното и личното поведение на човека, между грижата да се отличиш и грижата да останеш благодарение на приятеля по-дълго време същия такъв, какъвто смяташ, че си.
Проблемът е, че този баланс не може да бъде постоянен. Покрай "объркването" на проф. Косев, а и покрай последния коментар на Веселина отпреди няколко дни се присетих за онзи момент в "Илиада", в който Патрокъл се облича в доспехите на Ахил, за да отблъсне троянците. Действието на Патрокъл е за момента успешно, троянците смятат, че самият Ахил се е върнал в битката, обзема ги, разбира се, с намесата на боговете, страх, който ги кара да изоставят някои от позициите си. Та по отношение на този резултат двамата приятели действително изглеждат като един човек, като една личност - и външно, и по подвизите, които Патрокъл извършва.
Обаче тъкмо когато Патрокъл тръгва към битката, Ахил съвсем ясно го предупреждава: прави всичко, но няма да влизаш в двубой с Хектор, аз съм по-важен герой, тази слава е моя и ти не бива да ми я отнемаш. Обажда се социалното, скрито в състезателността, която прониква и в приятелството. Колкото и двамата да са равни и еднакви, Патрокъл не бива да нарушава принципа, че в очите на ахейската общност, част от която е приятелската двойка, Ахил е по-цененият герой.
Та се питам: дали Владо може да извади и коментира моментите от текста на "Лизис", в които балансът между социалното и личното в приятелството бива поставен под въпрос. |
Тема № - 39 |
Коментар № - 4382 |
|
ГГ - 2011-03-26 21:32:31 |
|
|
За либидното приятелство
Владимир Маринов отлично администрира сесията си. Той вероятно ще отговори и на въпросите на проф.Искро Косев. Аз се намесвам по темата “Научно и херменевтично говорене”, която, знаете, е и основанието за появата на този форум, защото в случая с коментарите на проф.Косев разполагаме, бих казал, с класически диалог между научното и т.нар. херменевтично говорене.
Искро Косев е с голям опит в парадигмата на психологията, като същевременно вярва в нейните възможности да достига до верни и полезни заключения. Оттук и склонността му към очевидния белег на научното говорене, към особени термини като афилиативност или “либидно приятелство”. Въпреки че назовават неща, обсъждани тук и криещи очевидни реалности, усещам, че те ще останат без коментар.
Предполагам защо. Защото човешкото живеене, което е речево, има две трудни за съчетаване грижи - за информативност, значи и за колкото се може повече реалност (в смисъла на вярно и отговарящо на действителното положение), но и за комуникативност, за това т.нар. вярно и действително да не поставя под въпрос обичайните значения на думите. Именно поради второто изглежда няма да се обърне внимание на термина “либидно приятелство”.
Либидно означава и сексуално, а това смесва приятелството с любовта. Няма значение, че в някои случаи приятелството и любовта не се различават, по-важно е да се различават. Говоренето за либидно приятелство поставя под въпрос реда в нормалната човешка среда. Е, науката постоянно влиза в конфликт с този ред. Но аз обръщам внимание на особената му страна на грижа за установената парадигма и установения речев ред. Да се съществува човешки означава да се съществува комуникативно, което означава зачитащо установените парадигми.
В тези парадигми има и такава уредена уредност, че приятелството не е любов-секс, нито дори любов-влюбеност-обожание. И значи, ако някой трепетно обожава някого, той не му е приятел, а по-скоро влюбен. Така че усетилият това обожаващ приятеля си трябва, и той, а и другите около него, да го нарекат с друго име. Защото също като имената, така и нещата, които те обозначават, трябва да са ясно отделени едно от друго.
Та какво казвам? Че каквото и да е говоренето ни, трябва да правим разлика между истината, че нещо е такова, и парадигмата, която хем ни помага да кажем какво е, хем ни поставя граници, грижейки се за комуникативността, т.е. за това тя да не влиза в разрез с по-общото, което се твърди в нея и което освен инструмент за казване на нещо ново е и твърдение за ред, което значи и за така устроен свят.
Разбирате, че по човешки казвам, че няма научно и друго херменевтично говорене, а само едно, което, независимо как се нарича, трябва да различава това, което твърди конкретно, от онова, което казва общо. Защо казвам, че казвам това по човешки. Защото то е белязано от “трябва”, искащо да превърне двете на научното и херменевтично говорене в едното на най-доброто говорене. Да, но говоренията дори не са две, а много повече. Единственото, което мога да направя при тази безспорна истина, е да се откажа от това двуделение и да се заема с друго по-точно. Което означава да се заема с друг текст.
Разбирате защо повтарям постоянно, че ни се иска да има едно общо голямо време на общ голям текст, но това, с което разполагаме по-сигурно, е времето на един или друг конкретен текст. Оттук и моят повик да обсъждаме конкретни текстове – велики и с дълга история като Платоновия “Федон”, убедителни като заглавния текст на Владимир Маринов и живи отворени към разбиране и промяна като коментара на Искро Косев. Ние сме речеви същества, които постоянно се оказват в речеви ситуации на някакво “сега и тук”. Иска ни се да бъдем в света изобщо и ако може за винаги, но, така или иначе, сме в едно или друго пораждащо се и свършващо сега и тук на една или друга реалност.
|
Тема № - 39 |
Коментар № - 4381 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-03-26 12:03:12 |
|
|
|