ДЪРВОТО НА ЖИВОТА |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/46_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Чинарите по склоновете на Саос в Самотраки. Разнообразни форми на свързване с какво ли не, с камъни, с неживо, преминаващо в живо. Дървото, вкоренено в земя, дишащо и поемащо влага от въздуха. Спускащите се привечер на морския бряг от склоновете на Саос кози. Опитвам се да разбера себе си чрез едното и другото. Естествено приличам повече на козите – движа се, храня се и отделям като тях. И чинарите се хранят и дишат, само че са вкоренени и не се движат. Да, но и аз съм свързан, също завися от среда. С тази може би незначителна разлика, че моята среда е по-обхватна и не само материална. Изобщо кое е собствено моето? Мога да загърбя по-общата категория с козите и още по-общата с чинара и да остана при човешкото. То обаче е с много области и прояви. Обичайната реч и практиката на средата, в която живея, позволяват да се приютя в някоя от тях и да смятам, че тя е цялото човешко. Там е въпросът - дали за човешкото, а и за областите и проявите му, трябва да мисля поотделно като за различни неща, или е по-съответно да смятам, че цялото човешко заедно с всичките му области и прояви и цялото живо извънчовешко образуват в мен дълбина, в която прониквам само донякъде. Изглежда е второто, щом като не съм възможен без работата на клетките, органите и организма ми oт вида homo sapiens, проявен и в свързана с него разгръщаща се материална и символна среда. Такъв съм, какъвто си мисля, че съм, защото съм в тази среда и завися от нейните промени. Между нея и мен границата е размита. Разбира се по това, че тялото ми е ту вън от мен като първа непосредствена проява на тази среда, ту се слива с мен и средата е всичко друго, което остава извън мен и моето тяло. В какво по-нататък е проявена тази средa? Изброяването би било дълго и трудно. В земята, въздуха, температурата и храната, после в особеното място, на което живея с предметите и навиците на един вид култура. Това изброяване се прави по различни начини. Единственото, което е по-сигурно, е, че и човешката среда е устроена дълбинно напластено, както е устроен и всеки човек. И както той може да избере едно, а да загърби друго от своето сложно, така и човешките среди могат да смятат за свои само някои от проявите и страните си. Това се отнася и за самото разбиране. То също е закачено за другото на някакво предразбиране, което не се отнася точно за разбираното. Слушам симфония, тя ми звучи елементарно като музика на акордеон, смятам, че е на Хайдн. После разбирам, че е 14-а симфония на Моцарт. Изслушвам я отново и вече не казвам, че звучи акордеонно. Което означава, че в преценката ми се намесва предикатът на определено предзнание за музиката на Моцарт. Същото отместване и при всичко друго. Някой смята, че прави именно това. Да, но прави и друго, защото като човешко същество участва в по-общо с по-широк обхват, в което влиза и това друго. Хомосексуалистите експериментират чрез тялото си върху човешкото тяло, като го ползват не по предназначение. Което всъщност правят всички - изместват предназначението на човешкото тяло. Оценката и самооценката обикновено е отрицателна. Тя става неочаквано положителна в плана, че човешкото тяло е несъвършен хардуер, който, така или иначе, трябва да се промени. В тази промяна влизат и обичайните усилия на спортистите, и напредващата оперативна подмяна на органи, и все по-разпространяващото се оперативно поддържане на телесната външност. Влиза и идеята за непорочното зачатие, но също и практиката на изкуственото осеменяване. Защо не разполагаме с предикат за улавяне на подобно общо? Защото то не засяга обичайното практическо съществуване и редовата реч не развива предикат за него. Оттук необходимостта от друга реч, която да го назове, когато се наложи. Което е породило речите на философията, поезията и науката и продължава да умножава езиците в човешката среда. Това затруднява. Затова, от една страна, си служим с обичайната реч, която е такава, каквато е, защото с нея не само се разбира, но и се върши нещо, а, от друга страна, ползваме коригиращи обичайната реч специализирани речи, зависими от нея. Което също затруднява. Единственото градивно, което можем да направим, е да осъзнаем, доколкото може, зависимостта на специализираните речи от обичайната реч и нейните градивни недостатъци. Градивни, защото освен разбиране са и вършене на нещо, но и недостатъци, защото прекалено често смятаме вършенето за разбиране. Имаме подкрепа да осъзнаем това в самата реч - разликата между кратките и дългите казвания. Краткото казване спира до определен предикат-истинен смисъл. Ако живеенето го постави под въпрос, казалият се обръща към ново кратко казване, което спира в нов предикат-истинен смисъл. Какво правят тeзи спирания? Задържат да не се продължава нататък. На старогръцки това се нарича katoсhe, на новогръцки думата е стеснила значението си и означава «окупация». Така е, постоянно изпадаме в «окупация» в името на определени истини и смисли. Защото са ни нужни, за да се опрем на тях и да постигнем нещо, но и защото просто не ни се продължава нататък. Нататък е разширяването на казаното с един предикат с друг, който превръща предишния предикат в субект на ново казване. Така се оформят свързаните казвания на многото видове дълги текстове. Разбира се, те също спират в един момент. По-съществено е другото им спиране – свеждането им до кратки текстове, които се считат за същността и истинния смисъл на дългите свързани текстове. Да, но това е само практическа операция. Същността и истинният смисъл на дългите свързани текстове е в пълното им протичане, в породения в неговия ход модел за реалност, в постигнатото съдържателно време на някакво прехождане към друго. А то защо ни занимава? Основанието не е практическо. Занимава ни, защото сме прехождащи живи същества. Което означава появили се, съществуващи и преминаващи в друго. Можем да го назовем накратко и спиращо смърт или безсмъртие. Можем да го назовем и по-разгърнато, ако го представим не като преминаване от едно просто към друго просто, а като разгръщане на сложно едно-цяло в други подобни. Можем да постъпим като нашата биологическа и развита върху нея според нас небиологическа природа, които ни свързват с това друго по няколко начина – като умиране, но и като пребъдване с различни краища. Откъдето и моята идея, че онова, което ни се струва духовно и по-висше от биологическото, всъщност е частична катохична не толкова ценна истина в сравнение със сложните дълги многосъставни истини на биологическото протичане. Отдавна мисля за това, без да мога да го подкрепя с нужните по-конкретни знания. Наскоро по повод на посещението на Джонатан Уинър в Нов български университет прочетох неговата прекрасна книга «Странната наука за безсмъртието». Някои от липсващите ми знания се попълниха, възхитих се на стила на изложението, препоръчах книгата на мнозина. Благодарение на тази книга разбрах, че проблемите на човешкия вид изглежда не са в остаряването и умирането, нито в натрупващия се в клетките боклук, който довежда до края ни, а по-скоро в трудността да си представим, че като повечето видове живот на земята човешкото съществуване е своеобразно промъкване през обстоятелства, в което, с оглед на по-дългото оцеляване, един вид живот става друг. Гледната точка в прекрасната книга на Уинър е отделният човек и по-точно това, че на никого не му се остарява и умира. Но човешката среда с толкова много средства е удължила индивидуалния живот не само за да отговори на това желание, а защото отделното живо същество отдавна се опитва, като се закача за друго като него, за среда и за какво ли не, да поражда компромисно трето, което да го усилва. Това не непременно става, но като че ли то е целта-смисъл на биологическото съществуване заедно с други в среда. Оттук и моята идея, че безсмъртието и по-дълговечната младост са само повърхностни названия за отпушилото се на земята сложно правене на цялости, започнало с появата на клетъчните микроорганизми, продължило по много допълващи се начини в многоклетъчните и преминало в експеримента на човешкия живот. Книгата на Уинър ме убеди, че и една конкретна толкова напреднала наука като клетъчната биология може да не разбира, че биологическото, колкото и да е затворено в определен като че ли фатално определящ го вид, е опит за надхвърлянето му с влизане в протичания, в които той се навързва, но и наслагва с други видове, за да усили по този начин някои от тях в името на други, които погиват. Това според мен е голямото особено в толкова дълго оцелелия на земята човек – че неговата история е всъщност история на прехождането от един към втори, а защо не и към трети вид. Мисля си, че това прехождане би продължило по-убързено и по-успешно, ако човекът не смята, че е надхвърлил биологичното, а разбере, че това надхвърляне му е зададено от самото биологично и че духовността му е по особен начин свързана с него. Това, което наистина няма общо с биологичното промъкване през различни видове и цялости, е лесната страна на човешката духовност – тази, за която се мисли, че е в твърдите идеи, принципи и стабилни символи, в радикализма на кратките казвания с ясни предикати-крайни истинни положения. Докато другата духовност, която ценя и която смятам, че е проявена в авантюрата на човешкия живот, тя следва духа на комплексната биологическа оперативност, нееднородното компромисно навързване на повече в името на някакво надхвърляне. Спирам дотук поради дисбаланса между конкретни знания и набъбващо общо положение, което не бива да ги подменя. Така или иначе, липсата на конкретни знания непременно завършва с една или друга лоша прекаленост, лесно разпознавана по това, че твърденията й се оцветяват радикално оптимистично или песимистично. Току-що казаното вече зазвуча оптимистично. Да, но то не е такова. Аз не смятам, че т.нар. надхвърляне в земния биологичен живот се увенчава от човешкото съществуване. Човешкото е само вариантно модулно постигане. То зависи остро от разбирането на откриващата се пред погледа му необятна среда, която в края на краищата може да го помете и да го изличи от лицето на земята. Вярвам, че може да има такава кротка нелъжовна светска идеология. Без идеология обаче, което е идеологията на съвременната наука, смятам, че не може. Както няма най-добра реч, така няма и наука, която да не се опира на някаква не- пред- или следнаучност. Това и правя в момента. Опитвам се да произведа липсващото в книгата на Уинър умерено по-общо разбиране, което без да бъде научно в тесния смисъл на думата, би станало опора за неговото разгръщане. Съзнавам, че отговорите ми са по-неубедителни от въпросите, които повдигам. Знам, че има и такава възможност – не само да не се отговаря, но и да не се поставят подобни въпроси. Човек може да се задоволи с тази проблематика и в нейната форма на чувства и просто опиране на близки хора. Убеден съм, че това, което споделих с думи, формули и по-дълъг (дано и свързан!) текст, е само вариант на онова, което изпитваме всички и което, проявено по различен начин, можете да усетите в стила на особеното деконструктивно конструиране в коментарите на Петър Димитров или в напора към истина в коментарите на Веселина. Е, говоря и пиша, но имам и своите изпадания в доверия. Най-често това ми се случва, когато гледам прекрасен филм. Преди не много време изпитах прекомерно доверие към прекрасния филм на Терънс Малик «Дървото на живота». Ще нарека по него този текст и заради доверието и мъдрия образец за обемно разбиране, който предлага Малик, но и заради нещо формално и фигуративно – така ще свържа този край с началото за чинарите по склоновете на Саос в Самотраки.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Не си ме ядосала, Роси. Просто ти казвам, че не ме натъжава това, че духовното и биологичното са свързани. Това, което си цитирала от текста на професор Богданов като натъжаващо ме - е любимият ми абзац!
По повод на другото, което си цитирала от мен самата - спомни си, че все пак аз съм Рак и при мен "отзад-напред" и "начало-край" са неща доста относителни - отричането е възможно да означава напълно обратното. Лека нощ, Роси! |
Тема № - 46 |
Коментар № - 5026 |
|
vesselina vassileva - 2011-07-28 07:58:36 |
|
|
Веси, много съм уморена и не разбирам с какво съм те ядосала. Сигурно си права, възможно е тъжното ти да не произлиза точно от този абзац на професор Богданов. А може и изобщо да не е тъжно и само на мен така да ми се е привидяло.
За малко оправдание ще се опитам да посоча, че цитирах съвсем точно пасажа от твоя коментар, това което на мен ми изглежда, че те е натъжило - че няма да сме световете-реалности, които сме сега и няма да се познаваме. Ето копирам се:
"Много е тъжно, това, което казва Веси: „... в следващия-същ-продължаващ живот – няма да сме световете-реалности, които сме сега и няма да се познаваме... и само кладенецът на разбирането ни ще бъде по-дълбок - и по-чуден”."
Тъй като биологичното ми е изтощено, възможно е да не разбирам нищо и моля за прошка - аз съм и едно старо лелинско тяло, което в този момент на денонощието, а и друг път тежи, боли, отказва да работи и зацикля. Ще разгледам пак довечера какво съм сбъркала. Каквото и да е, без трудност бих си го взела обратно и в буквален смисъл - да го изтриеш.
|
Тема № - 46 |
Коментар № - 5025 |
|
Росица Гичева - 2011-07-28 07:49:18 |
|
|
Pоси, не. Аз съм казала какво ме натъжава. И то не е естествената връзка на духовното, произхождащо или свързано с биологичното, което прави и двете по-дълговечни... и най-малко - сигурни в преобразяването. Аз обичам тази връзка. Затова казвам, че не може ако има очи - да няма Ерос. Не си ли личи! Това, което не харесвам, е изследователите на биологичното, които бързо могат да докажат нещо сигурно, без да погледнат литературата, защото разбира се тя е несигурна - но точно и заради това - именно литературата срива научните им теории. (Например тази за двукамерните мозъци.) Така е, защото те всъщност не изследват свързаността на биологичното и духовното, а само биологичното. Но и това не ми е тъжно. По-скоро ми е весело, защото дори в такива случаи, в които духовното бива изблъсквано от биологичното - то пак се връща и застава до него!
Добро утро и от мен - с това подходящо за темата произведение на изкуството -
http://liternet.bg/publish13/m_basheva/neka/liubov.htm |
Тема № - 46 |
Коментар № - 5024 |
|
vesselina vassileva - 2011-07-28 07:21:01 |
|
|
Ще започна коментара си отзад-напред по текста на професор Богданов. Като написах това и се попитах защо така ми се прииска да тръгна, се сетих за подсъзнателен възможен импулс – една аналогия, която през всеки втори-трети абзац ми се появяваше в главата, докато препрочитах текста. Една от най-важните орфическо-вакхически мъдрости (знание-умение), която посвещаващите се в мистериите трябва да осъзнаят-разберат, е „как да свързват началото и края”. Простото замисляне как ми дава и простия отговор – отзад-напред.
Да, професор Богданов, това, което споделихте с думи, формули и по-дълъг свързан текст, сигурно изпитват повечето от нас в различни варианти. Моят вариант би се различавал от Вашия основно по стила, макар че чинарите (и други дървета) и козите (и други животни) на Самотраки (и други мистериални и островни места) си ги обичам и ползвам и аз от един от моите дълбоки кладенци. Струва ми се, че ни се е паднал за ползване и някакъв един и същ кладенец, до там, че понякога не мога да разбера аз ли съм извадила нещо от него или Вие (не за пръв път).
[Ако тръгна да правя моя вариант, трябва да разкажа целия си живот около този кладенец. Няма да го направя (няма да е за целия), за да се опитам поне малко да угодя на блюстителите на цивилизацията, реда, правилата и рамката, неличното, нелибералното, едногрупието и дистанцията от колегите-студенти. Очаквам с нетърпение да ни дадат пример как е правилно да се пише в тази сесия - на нас от затвореното общество с чувства без теми и много личностни откровения.]
Струва ми се, че въпросите, които поставяте, професор Богданов, по аксиома на възгледа Ви не могат да имат убедителни отговори. Обяснението сте го дал за науките, но то се отнася и за всяко надхвърляне – „... няма и наука, която да не се опира на някаква не- пред- или следнаучност.”
Надхвърлянето трябва да навързва-смесва не само това, което е назад (диахронно) и това, което е в момента (синхронно), но и това, което е напред или го няма тук (за него трудно намирам дума, може би „непознатото”, „непознаваемото” или пак „божественото”). И понеже още го няма, това, което ще става „след”, няма как да намерим убедителни отговори до край. Но то не е и нужно, според възгледа Ви, ако го разбирам правилно, понеже ако намерим всички убедителни отговори ще стане „окупация” във вид на въртене в кръг от сега към назад и няма да има истинско прехождане. Силното истинско прехождане е прехождане в друго, което не знаем-познаваме все още. Това, което някои наричат смърт, а други – прехождане в друг свят, безсмъртие.
Точно това, което казвате:
„Аз не смятам, че т.нар. надхвърляне в земния биологичен живот се увенчава от човешкото съществуване. Човешкото е само вариантно модулно постигане.”
След човешкото би трябвало да има и друго повече-от-човешкото.
Ако това друго-незнайно не бъде търсено и намирано, тогава ще стане тотална „окупация” и човекът ще бъде изтрит от земята. Затова на мен текстът Ви продължава да ми звучи напълно оптимистично (само текстът Ви, а не бъдещето на човечеството, за съжаление).
Мисля, че разбирам донякъде това, което натъжава Веси и Нинел. Струва ми се, че идва от следващите абзаци отзад-напред –
„Мисля си, че това прехождане би продължило по-убързено и по-успешно, ако човекът не смята, че е надхвърлил биологичното, а разбере, че това надхвърляне му е зададено от самото биологично и че духовността му е по особен начин свързана с него.”
Понеже сме свикнали да мислим тялото и душата тотално отграничими и направо разделящи се, това на пръв поглед „връщане към и затваряне в биологичното”, може и да натъжи. Запитах се защо мен не ме натъжава, ами напротив.
Отговорът ми е – първо, така или иначе биологичното и духовното вече са много добре свързани в човека, това ми изглежда несъмнено; второ - какво значение има, ако приемем за възможно духовното да има общо с биологичното. „Общо” не значи съвсем същото, значи съвпадение в някои положения, нека да са основни, или да не са чак толкова основни, нека да са много, но не са всички. Зависи в какво по-конкретно виждаме общото между биологичното и духовното. И докато нямаме посочени някои такива общи или необщи белези, защо да се натъжаваме? Търсенето на общото може да доведе до там, че биологичното да ни изглежда повече духовно, отколкото сме си го мислили. Съвсем напосоки и на шега да речем, че може да се окаже, че дърветата имат памет, а пък животните-нехора – воля. Или може да се окаже, че душата също има доста повече биологически характеристики (което ми изглежда напълно възможно). Но колкото и да се въртим около тези неща, както Веси вече повдигна темата, и аз мисля, че основното-голямо-важно-за-нас на невидимото човешко, което условно наричаме душа, е съзнанието за собствено съществуване. И друг път съм го споменавала във форума. То е нещото, което не ни се иска да загубим, да изчезне. Няма как да сме сигурни, че никои от другите организми нямат това съзнание, но няма и как да сме сигурни, че го имат, и че ако преходим в друг вид, имаме шанс да си го запазим.
Много е тъжно, това, което казва Веси: „... в следващия-същ-продължаващ живот – няма да сме световете-реалности, които сме сега и няма да се познаваме... и само кладенецът на разбирането ни ще бъде по-дълбок - и по-чуден”.
Имам няколко варианта-коментари на този най-болезнен въпрос.
Първо, по-скромният.
Веси, ние и сега се познаваме – „ние” сме тия, които имаме общи кладенци. Можем да ги наречем и „затворени общества”, с термина на Марта, а съвместено – "затворени кладенчови общества".
Примерът ми ще е по следния абзац на професор Богданов:
„... биологическото, колкото и да е затворено в определен като че ли фатално определящ го вид, е опит за надхвърлянето му с влизане в протичания, в които той се навързва, но и наслагва с други видове, за да усили по този начин някои от тях в името на други, които погиват. Това според мен е голямото особено в толкова дълго оцелелия на земята човек – че неговата история е всъщност история на прехождането от един към втори, а защо не и към трети вид.”
Вчера срещнах новина за откритието, че всички хора, които не произхождат от суб-сахарска Африка, носят в Х-хромозомата си неандерталски гени.
1. http://www.znania.tv/?p=13924
2. http://www.znania.tv/?p=2914
3. http://www.klassa.bg/news/Read/article/176069_%D0%92%D1%81%D0%B8%D1%87%D0%BA%D0%B8+%D0%BD%D0%B5%D0%B0%D1%84%D1%80%D0%B8%D0%BA%D0%B0%D0%BD%D1%86%D0%B8+%D1%81%D0%B0+%D0%BF%D0%BE%D1%82%D0%BE%D0%BC%D1%86%D0%B8+%D0%BD%D0%B0+%D0%BD%D0%B5%D0%B0%D0%BD%D0%B4%D0%B5%D1%80%D1%82%D0%B0%D0%BB%D1%86%D0%B8%D1%82%D0%B5
Някои народи, в чиито днешни земи някога е имало повечко неандерталци, имали повечко неандерталски гени, до 9% - Франция, Испания, и, разбира се, нашето любимо Средиземноморие. Особено силна била тази хаплогрупа за индивидите от женски пол, в някои статии дори е написано, че хромозомите за женския пол са неандерталски (не съм сигурна дали авторите не са нарекли в свободно съчинение Х-хромозомата „хромозома за женския пол”). Откритието означава много неща.
На първо място – че Хомо сапиентите са се смесили с Хомо неандерталите, и то вероятно Сапиенс-мъжете с Неандертал-жени (сигурно неандерталките са били по-привлекателни с нещо особено, интересно ми е с какво).
На второ място веднага ми дойде наум обяснение, защо на жените не се гледа като на хора или се гледа като на по-малко човеци (това го казвам с цел специално да зарадвам форумците-женомразци).
На трето място, откритието ме зарадва по особен начин, защото неандерталците и тяхната култура винаги са ми били много симпатични и ми е било тъжно, че са изчезнали. Това го казвам специално на Веси и Нинел, за да не се натъжават, че нямало било да се познаваме. Аз тези неандерталци съм ги познала преди да науча с научни доказателства, че наистина съм свързана генетично с тях. Познала съм ги и по интуиция, а съм се и сънувала-гледала-на-сън, като да ми се случва нещо по неандерталско време. Обаче, както казах в началото – няма да разказвам тук, защото в бъдещата трета група трябва да имаме ред, цивилизация, тема и дистанция (вече ще разказвам личните си разпиляни откровения само на затворено кладенчово общество).
На мен ми се струва, че биологичната материя има някаква памет или код, или нещо, което се предава. Знам, че повечето от четящите ще се смеят и ще ми кажат, че съм луда. Казвали са ми го и на живо. Примерът ми е следният. Как може видовете на одомашнените-окултурени животни да се раждат отворени-свикнали с човешката култура, а видът на човека да няма биологична памет и да не се ражда научен на нищо, направо по-зле и от котка? Тук, както навсякъде, имам множество примери от личния си живот. Един ще вметна. Научих се да чета в същия ден, в който ми казаха коя буква на какъв звук отговаря (и на кирилица, и на латиница), вечерта пишех всички букви във въздуха, а да пиша свои си текстове на хартия (писмо беше първият, с дата, майка ми го пази) започнах съвсем сама след два-три месеца. Всичко това се случи на невръстна възраст (няма да пиша на каква, защото няма да повярвате, пък и да не създавам хаос). Какво друго обяснение може да има това, освен, че съм се родила научена? Същото се повтори на същата възраст и с един от моите племенници – заварих го да ходи под масата и да чете на глас мита за Минотавъра.
На четвърто място, откритието за неандерталските ни гени потвърждава съвсем точно цитирания по-горе пасаж на професор Богданов – биологическият вид „е опит за надхвърлянето му с влизане в протичания, в които той се навързва, но и наслагва с други видове, за да усили по този начин някои от тях в името на други, които погиват.”
Тук имам конкретен въпрос към професор Богданов – бихте ли разширил последното, което не разбирам добре: „за да усили по този начин някои от тях В ИМЕТО на други, които погиват.”
Пак стана много дълго, а и се изтощих. Останалите мои варианти-коментари на болезнения въпрос за колко-общото между биологичното и духовното ще ги продължа друг път. В момента духовното е под пълна пара-енергия, в ентусиазъм-екстаз, нищо не може да го спре, но биологичното изчерпва енергията си, изхабено е и клетките му искат да спят. Ще пратя духовното да сънува и дано утре пак да иска да диктува на пръстите.
Добро утро и добър ден на всички форумци!
ПП: Анета, не съм гледала филма „Дървото на живота”, а ме е срам да попитам може ли да се гледа, как или къде ...
|
Тема № - 46 |
Коментар № - 5023 |
|
Росица Гичева - 2011-07-28 06:30:45 |
|
|
Гледали ли сте филма “Дървото на живота“ на Терънс Малик, за който става въпрос в края на текста на проф. Богданов и от където идва заглавието на настоящия текст?
http://www.youtube.com/watch?v=FnTj42BD2Ls&feature=related
|
Тема № - 46 |
Коментар № - 5022 |
|
Aneta de la Mar - 2011-07-27 23:56:41 |
|
|
Смъртта изглежда е най-лесната част от задачата, която се нарича живот. Смъртта, да, тя е част от живота, няма начин да е друго, освен част от живота. Изглежда - най-лесната. Но след като има смърт, какво означава без-смъртие?
Текстът на проф. Богданов ме хвърли в страшна бездна. Защо слънцето залезе и аз "влязох"? Защо не си стоях на слънце в прекрасния си бански, добивайки изгледа на критянка? Критянките, онези с масурите и перлите по косите са мъртви. От тях има само сянка и пепел.
Влязох в бездна, от която няма излизане.
Милост за белите мишки! |
Тема № - 46 |
Коментар № - 5019 |
|
nkioseva - 2011-07-27 18:46:24 |
|
|
Не мога да си представя, че “прехождането” може да стои равностойно в една синонимна редица с разказа, реалността и протичането. Наистина, всички те са променящи се и безкрайни, но “прехождането” ми се струва по-различно – все едно само то е остро преминаване от една парадигма в друга. Прехождането наподобява на преминаването от тялото към душата, на преминаването от хоризонтала към вертикала, има някакъв праг и прилича на отнасянето на биологичното към духовното, което духовно - губи безграничността си, когато го мислим като носено от биологичното, което пък в подобно отнасяне губи границите си. Малките прехождания с цел свързване и усилване - са едно, но голямото прехождане, онова, което усилва живота чрез смъртта, или смъртта чрез живота, онова, което именно по този начин ни превръща в друго - то е странно. Защо за него ни трябва текст, който да не е разказ – такъв истински разказ, какъвто разказ е нужен, когато, например, трябва да отнесем един към друг два свята в митологичното? Дали, за да изглежда немитологично, нерелигиозно и много по-истинско, отколкото всъщност си го представяме? Или защото не става въпрос за два свята?
Човешката история мисли за това прехождане постоянно - мисли го като прераждане, като зърване и припомняне на божественото, като преход между многосъставното мръсно телесно и измъченото чисто духовно... но го мисли и по другия начин - като еволюция. Мисли го чрез това, което не е, за да може да го съблече от другото, което е полепнало по него и го представя.
От доста време се опитвам да прочета една статия, която според моя приятелка би сложила един голям край на терзанията ми с текстовете – казва се "Гласовете на ума" и е написана от Джулиян Джеймс, прочела съм едва три страници – но там ‘съзнанието’ се определя първо чрез това, което не е: съзнанието не е изцяло умствена дейност; съзнанието не е необходимо за сетивността и усещанията; съзнанието не е копие на опита; съзнанието не е необходимо за научаването; съзнанието не е необходимо за мисленето и логическите разсъждения. По-нататък в статията ставало така, че всъщност се казвало как всичките предсказания, пророчества и криволичещи писания в старогръцката литература въобще не били такива, каквито ние ги мислим - а се дължали на някакво специфично деление на мозъчните камери. Сигурно преразказвам безобразно грешно тази теория – но с основание – защото я мразя. И все пак си казвам – ако това е наистина така и ако ние наистина сме развили някакъв мозък, който физиологично е променен така, че истините за текстовете ни да нямат нищо общо с тези преди три хиляди години и да са едни големи неистини, то тогава защо Платон се е хабил да прави държави и закони, в които толкова съвестно да описва жреческите норми и онзи хубав закон, че жречеството може да се предава само по наследство – като нещо извънредно и отличително.
Преди време много харесвах една класификационна система за подреждане на съществата, които обитават етера според текстовете на Платон. Невероятна подредба на всички божествености и демони. Знаете колко много ги харесвам - и Ерос и Ате, които не стъпват по земята, но почти стъпват, защото Ате се разхожда по косите на хората, а Ерос – къде ли не, но сега се сещам за светлинните нишки на погледите (за тези светлинни нишки пък четох друга статия, която не е свързана с литература, а с медицина, но тя доказваше, че такива нишки наистина съществуват и до какво води скъсването им) – и стъпвайки така, хората за тях се превръщат в земя над земята. И - ако мозъкът на хората от онова време наистина е бил такъв, че всичко това да е халюцинация – то тогава защо са отровили Сократ? Не са ли имали всички мозъци реални лични демони? Когато прочета статията... сигурно ще разбера, но засега пак я спрях, защото се ядосах на един споменат там експеримент на Мейкелсън и Морли, който бил епохален за историята на физиката и доказвал, че етерът не съществува.
Напълно съгласна съм с професор Богданов, че духовното се задава от биологичното, но си го представям и като наистина предимство за духовното, като нещо, което казва: “моля съжалявам, но ако хората имат очи, то няма как да няма Ерос”.
Обратно на статията, с която сега се боря, обичам да чета някои изследвания на Джефри Елман, който освен всичко друго е и Почетен доктор на Нов български университет – и за когото съм писала и друг път. Голямата и обичана от мен теория на Джефри Елман, прилича малко на родовото проклятие:-) – тя казва, че ние не сме виновни за желанията си. Под "ние" има предвид, че всяко отделно същество не е никак виновно за желанията си, защото те са продукт на еволюцията: "...желанията и потребностите не могат да бъдат усвоени. Те са в истинския смисъл на думата част от това, с което ни е надарила природата. Продукт са, но не на ученето на индивидите, а на промени - осъществили се в течение на съществуването на даден вид... целите и потребностите са продукт на еволюцията..." - смее да твърди Джефри Елман, и макар че достига до това чрез мащабен експеримент върху 50 поколения животни – той казва, че няма логика - отговорите, получени в изследването за желанията, да не се отнасят и за нас. Много харесах тази теория, защото тя задава модел за протичащи желания, а сега, покрай новия текст, ме карат да си мисля, че всъщност прехождането не е чак толкова страшно нещо, защото - може би в различни страни и посоки, но заедно с нас, прехождат и желанията и че нашите желания се усилват в степен, свързвайки се с тези след нас и оставайки в същия вид – този на хората, в който сме и ние сега...
Може би Джефри Елман е прав. Иначе защо например в приказките толкова често се среща конструкта с даването на три желания. Героите не си измислят желания – те сбъдват или не сбъдват нещо по формата на получените отвън три желания. В този смисъл... и ако подходя към въпроса функционално като Нинел... използването на обещаните от Посейдон на Тезей желания означава само едно – Тезей сериозно нарушава еволюцията. Желанията, които Тезей получава от баща си, при сина му Иполит 1. отиват като клетви, и 2. Иполит става баща на клетви, а не на желания. Този еволюционен модел много сблъскващо се крие в думите, с които Иполит се обръща към подплашените коне: “О, стойте! В мойте ясли сте отхранени... Не ме премазвайте! О, клетви бащини!”.
Разбира се, това за “Иполит” е само вмъкване, за да има и малко разказ и малко прехождане наобратно, според което желанията не остават винаги желания, и тяхното прехождане зависи. Така и ние не винаги само се свързваме и усилваме, а понякога, по-скоро – доста често – или поне толкова, колкото и се свързваме и усилваме – се намаляваме и разделяме и тогава не се надхвърляме. Никога тук май не сме говорили за това обратно възможно нещо, но пък, от друга страна, дори когато е само мислено - надхвърлянето е надхвърляне! И то няма равно.
Какво обаче се крие в големия възможен контекст на биологичното устрояване? Това за което се сещам – е че той винаги се съпровожда от духовността и че духовността е собственото надхвърляне на биологичното, така както биологичното е собственото надхвърляне на духовността. Биологичното е сигурно, то е среда, предимно посочимо е – но то не спира да се движи постоянно с духовното.
Професор Богданов казва, че в неговия текст няма разказ и че се пази от разказа. Но първото, което направи моето разбиране по този текст – беше създаването на разказ. Доста често използвам разказа като матрица за разбиране, като своеобразна биология при текстовете, чрез която отбелязвам несъвпаданията, но и свързаностите. Така по-лесно достигам до това, което този текст е искал от професор Богданов, до това, което професор Богданов е поискал от този текст, до това, което този текст ще поиска и от мен... но най-вече до това, което аз ще поискам от този текст. Разказът – по-бързо ми позволява да активирам функциите на присвояването и преобразуването, защото по-бързо прехожда в контекст за разбирането на текста. В последните теми реабилитирахме контекста и благодарение на професор Богданов добавихме към това бедно разбирано понятие – много богати и функионални смисли. Сега се сещам за още един вид контекстност – тази на контекста с усилени функции, защото за четенето на новия текст трябва да се използва именно такъв контекст.
Контекстът с усилени функции, сглобила съм го от няколко различни по време и тема текстове на професор Богданов, е контекстът на случването/отношението/състоянието/свързването. Този, който чете, този който пише и самият текст се нуждаят от особена среда, в която да се случи разбирането. Контекстът може да бъде както реално, така и фикционално, или въображаемо случване, но винаги “ОБЩО СЛУЧВАНЕ”. Това общо случване раздвижва фигурите – придава на разбираното контекстуални конотации, превръща го в “реално семантичен обект” (велико съчетание!), засилва перформативния смисъл от проектиране към правене. Контекстът е по-висша среда, мястото, в което иманентните фигури се раздвояват и отделните им части се срещат една с друга и като иманентни, и като реални и възможни в действителността, затова защото започват да ползват определени черти от наличната в контекста другост/заедност. Полагането на текста в контекст позволява виждането на изключителността на определени парадигми – приемани като общ свят, и също така виждането на авторовата парадигмата, която организира мисленето му – това означава да се “познава добре” – защото авторът винаги има няколко парадигми.
И така, за мен този текст е много сложен и много хубав, но той е хубав като една есенна гора и като нещо, което ми засяда на гърлото. Вчера, когато реших да напиша коментар, много забих – изведнъж ми стана много тъжно, сигурно сантиментално и неправомерно тъжно – но тъжно – всяка една думичка „живот“ буквално пред очите ми се преобръщаше в обратното, точно като при онези разкази, които трябвало да се разказват като истински, за да не си личи литературността – а именно чрез истинността им литературността си личала. Казвах си, защо професор Богданов го е написал, от какви мисли го е направил, кои мисли е скрил, по-истински ли е искал да бъдем... и за да сме по-истински - е маркирал биологичното на духовното, незнайното безкрайно край предикатите-крайни истини, връзките ни с дървета и животни, завързал е чинарите в началото на текста с дървото на живота в края на текста като в истински кръговрат... и ги е завързал така, както Одисей строи легло и кораби...
...душите като падащи звезди тръгвали към мястото на своето рождение... - речи, които назовават общото, но които и затрудняват.
Не е ли все едно, дали ще преходим в друго или ще чакаме да зърнем божественото, за да си го припомняме - при положение, че в следващия-същ-продължаващ живот – няма да сме световете-реалности, които сме сега и няма да се познаваме... и само кладенецът на разбирането ни ще бъде по-дълбок - и по-чуден?
Ето в такова състояние от текст, човек не може да не прибегне към използването на усилен контекст и не може да не потърси контекст-общо случване. Текстът на професор Богданов е много хубав. Аз сигурно не го разбирам. Но понякога, когато човек търси авторовата парадигма, той не иска да разбира точно текста. Иска случването на разбирането. За мен този текст е случването на разбирането.
|
Тема № - 46 |
Коментар № - 5018 |
|
vesselina vassileva - 2011-07-27 04:11:37 |
|
|
Препрочитам текста на проф. Богданов и оставам на това място, където се говори за отказването от горделивата идея, че духовността на човека няма общо с неговата биология. Мисля, че вече влязох в текста и вървя по пътеката на разбирането. Нямам нужда да подскачам като коза по скалите, нито да се напъвам да се сетя, а чинарите как изглеждаха всъщност. Но знам, че тази пътека не е никаква пътека, а цял хоризонт, който отваря проф. Богданов чрез този текст. Проумявам между едно и друго, че наистина си заслужава да се замислим за връзката, която има между нашата човешка биология и нашия стремеж да бъдем същества с духовност. Темата не ми звучи като нова, но определено, подходът на авторът и неговата способност да вкара в по-сложното читателите, е това което ме изкарва включително от идеята за връзка и вече си мисля, че става въпрос за нещо повече от “връзка“.
Следя текста. Съществуването на една комплексна биологически оперативност на нееднородното компромисно навързване надминават традиционната идея за нас като биологичните същества и загатват за това, че “...с оглед на по-дългото оцеляване, един вид живот става друг.“ Темата за безсмъртието е тук, но по начин така различен, от този, който обикновено се среща в други текстове. Това ме провокира да си мисля за как аз ставам нещо друго и така друга, участвам в едно по-голямо ставане на всички нас, които дори и да умрем сега, пак сме станали нещо друго. А ставането е процес без край: няма значение живи ли сме, тука ли сме или някъде там след смъртта.
В този момент контекстите на разбирането ми на този текст ме разсейват в посока, в която отивам не за да отклоня коментара си и Форума, а само за да кажа, че по някакъв странен начин тези последно дни като че ли съм се готвила да прочета точно такъв текст на проф. Богданов.
Лято е, ваканция е за едни и не точно това, за други. Разказите за пътувания наводняват Форума, но не за да го удавят, а за да го освежат и срещнат със средата на това лято тук сега. И това е така, защото самите контекстите на нашите коментари стават различни в този сезон. И как да не са различни, когато и заглавните текстове, хем са същите, хем други. В “Дървото на живота“ на проф. Богданов се тръгва от един остров, стига се до една книга и става един текст, който не спира процеса си на едно по-голямо значещо от самата идея за литература. В “Своеобразният Крит“ на Владо, също има остров, много по-голям от първия и този остров значи толкова много неща за всички ни. Марта заговори за пътуване на юг, за хора, култури и деца и ни накара да се радваме на малките неща на живота, които стигат тук до Форума чрез нашите коментари.
Аз пък ще спомена, не заради пътуването, а заради темата, която проф. Богданов поде, че докато обикалях тази неделя с една малка група и един възрастен англичанин Търново, разговорът, който стана между мене и въпросния англичанин не беше така далечен на идеята, че биологическото и духовното се срещат. И как така стана, че сме говорили за това? Не ме питайте. Не знам. Преди малко приятелката ми, която ме покани на това пътешествие, ми благодари горещо, че съм имала търпението да говоря с Господин Рот, а за мене това не беше никакво насилване: ние просто си говорихме, така без специално усилие и с такава лекота, въпреки английския и различните ни култури. Понякога няма сценарий за нищо, а смисълите идват, като че ли са били предварително подготвени. Рот, възрастен мъж с побелели коси, брада и бежовобяла блуза, панталон и шапка подскачаше като коза по Царевец и се чудеше, защо нищо не е знаел за този край на Европа досега. А е дошъл за втори път в България. Физик по професия, но много добър събеседник в разговора, южноафриканският му акцент ме затрудняваше, а аз напъхвах испански думи, когато не се сещах ни как е на български, ни как е на англиски думата. И все пак - имахме разговор не на къси изказвания, които изчерпват казаното като достигане до някаква истина и толкова, до тука е всичко. И с това идва пауза и се чудят говорещите какво да кажата или да не кажат повече. Обратното. Двамата, говорехме без да спрем за разлика от останалите в групата и това, което се получи беше непрестанно продължаващи свързани казвания, които строяха и направиха текст-диалог, който осъзнах колко ми харесва едва, когато подадох ръка на Рот за сбогуване, а той сърдечно ме прегърна. Нямахме тема за дървото на живота, но имам усещането, че сме говорили и за това.
Сега чета текста на проф. Богданов и сякаш нещо от този тридневен разговор е тук с мене и продължава във Форума.
***
Без музика не може. Това е за тези, които обичат да са на път.
“Philosopher's Stone“ на Van Morrison.
http://www.youtube.com/watch?v=hrsq1werkfs&feature=related |
Тема № - 46 |
Коментар № - 5017 |
|
Анета де ла Мар - 2011-07-26 18:20:33 |
|
|
Прфесор Богданов, както Вие казвате, че „любовта спира разбирането”, така и аз сега ще Ви кажа, че някои от Вашите текстове, като този – спират дишането. За мен, като Русенски соц-хлорен астматик, това е изпадане в сериозно критична ситуация, съвсем не метафорично.
Затова, докато подействат спрейовете и ми тръгнат собствените думи, ще коментирам с песен, която и преди съм пускала. Пооправих малко превода и сложих линк към живо изпълнение.
„В долината на Темпи”
музика и текст - Танасис Папаконстантину,
изпълнение - Сократис Маламас
http://youtu.be/VCajjPuq4IM
Във долина-
както го казвам,
във долината Темпи,
ужас за машинистите
има един ста-,
както го казвам,
има един стар платан (чинар), *1
страстник и ерген (самотник).
Който пие от,
както го казвам,
който пие от тъмните води -
от светилището на реката.
Пие и разсти-,
както го казвам,
пие и разстила корени
дълбоко в неизречимото.
И когато тръ-,
както го казвам,
и когато тръгне наопаки *2
врътва се и висва на линиите.
Дръпва вла-,
както го казвам,
дръпва влака за ухото –
„Не преминавай Гевгели!” *3
Мен ми го ка-,
както го казвам,
мен ми го каза река Пеней,
тайната ми сподели бъбривецът (Пеней),
че бил ня-,
както го казвам,
че (чинарът) бил някога човек
и имал деца в чужбина.
Бел.
1. Платанът (чинарът) е дърво, което може да живее хиляди години.
2. „Тръгва наопъки” - идиом подобен на нашето „нещо го прихваща”.
3. Гевгели, днес, е граничен пункт на БЮРМ към Гърция. |
Тема № - 46 |
Коментар № - 5016 |
|
Росица Гичева - 2011-07-26 17:01:26 |
|
|
Веселина, наедро гледано, разказ, реалност и протичане, значи и прехождане са синоними. Гледано по-отблизо и с повече различаване, те не са синоними. Прехождането не е разказ, освен ако не постъпим метафорично и не го наречем така въз основа на първото. В този текст става дума за прехождане, чийто източник-модел се търси в биологичното устрояване, само че това прехождане не се разглежда в подробности. В този текст става дума по-пряко за голям възможен контекст. Разбира се, този контекстов текст си има свой контекст, а и повече контексти.
Напомням вече нещо казано – контекстите са класификационни текстове, мрежи от понятия, символи и образи. Когато са от видими и посочими неща, говорим за среди. Разказът, добрият разказ ги преодолява и надхвърля, защото като се опира и поражда повече контексти, той ги прережда и представя по друг начин – не класификационно и в структура, а конфликтно в събития и в модел за реалност. Разбира се, освен че се опират на контексти, с които влизат в сложно отношение, разказите отвреме-навреме и ги показват по-пряко. Няма разказ, който да не показва контекст. Как става това? Най-често с опис ване на нещо.
Та в моя текст няма разказ. Само най-общо е набелязана смяна на парадигми, значи на контексти. Е, в голяма далечина от това може да възникне и голям стандартен разказ като разказа за грехопадението. Да, но аз не го правя и изобщо се пазя от такъв разказ.
Термините, Веселина, лесно стават метафорично размити думи. Особено страда от това идеята-термин разказ. И в това е усилието – в някакви текстове да ги удържаме, доколкото може, да бъдат термини. Говоренията и казванията като всички човешки дела са и разпускания, и удържания. Ето виждате как казвам обратното на онова за задържането и продължаването в заглавния текст. Сега казвам, че разпускането само външно прилича на продължаване.
|
Тема № - 46 |
Коментар № - 5015 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-07-26 12:05:57 |
|
|
|