ЗА ДУХОВНОТО |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/47_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ Темата-проблем, която ме подтикна към “Дървото на живота”, а сега и към този по-линейно устроен текст, е идеята, че човешката духовност е нещо по-висше от по-нисшето земно биологическо съществуване. Опростявам, като казвам идея. Тя върви заедно с много представи и емоции и се разгръща в голям брой твърдения. Освен това има и варианти. Между тях е авторитетният несветски, че духовното е дар божи или проявление на божието в човека. Но независимо дали е само човешко, божие или божие по рождение, духовното e комплексен феномен. Това личи в идеята за него, в която ясно прозира друга идея - че човешкият свят е устроен йерархично. Това е обективното основание да ме занимава темата-проблем за духовното. Такива са повечето теми, които се обсъждат от хуманитарните науки. Хуманитаристите вярват, че проблемите им могат да се решат с научни средства. Но какво е по същество това решаване? Един вид преназоваване, което отстранява проблема с по-съответно предикатно име. Да, но редовите хора не постъпват по-различно от хуманитаристите. Също като тях те отстраняват проблемността с преназоваване, сменяйки проблемното предикатно име с друго по-градивно, обикновено необичаен ценностен аргумент, на който се облягат, за да направят или да постигнат нещо. Темата-проблем за духовното е за мен и нещо субективно. Поради лични причини, връзки и нагласи. Първата от тях е, че искам да говоря по-искрено. Не само защото искреността е ценност, а и поради това, че тя отвежда и към по-ценния и по-ефективен според мен тип истинност на повече навързващи се истини. И другото лично основание - не ме задоволява традиционната идея за духовност, стремя се към по-точно нейно изражение, по-приложимо и за разбиране, но и за по-щастливо живеене. И третото лично основание – в научната област, в която се подвизавах, изпаднах в колебание кое от двете е по-достойно: да остана в плена на безбройните факти и професионалната реч на тази област, или да ги загърбя в името на по-точното им разбиране. Избрах второто и се откъснах от лошата привидност на специализираната хуманитарност в името на реториката на по-общото, без което специализираното фалира. Загубата е ясна. Какво спечелих? Започнах да разбирам Платон, Херодот и Ксенофонт, без да преставам да разбирам и себе си, и съвременната среда, в която живея. Осъзнах, че специализираните научни езици са своеобразен затвор, осигуряващ благото на иначе авторитетна, но симулативна заедност, и че по-доброто хуманитарно говорене е неизбежно опряно на големия жив език. Едва ли щях да стигна до тези изводи без херменевтиката на разбирането в Платоновите диалози, което освен разбиране е и правене на модел за по-смислен живот. Но задачата не беше само в изводите, а и в намирането на реториката на по-общото, обсъждаща някаква тема-проблем по вътрешно лично усвоен начин. Тя сама ме намери при превеждането на “Към себе си” на Марк Аврелий. Идеята за духовно, която обсъждам, има реторически характер, средство е да убедя и себе си, и тези, които четат тези редове, в нещо необичайно. Тази реторичност се познава по това, че моето духовно има две оценностени страни. Едната смятам за по-неефективна, идентичната на себе си цялостност на някакво идеално, другата за по-добра, съвместващата се в повече цялости правеща и доправяща се цялост, разгръщана в протичане-прехождане. Тази реторична идея обаче се различава от обичайните реторични понятия, които крият, че оценностяват нещо. Тя, първо, не крие това и, второ, саботира простото убеждаване, като признава и друго – че с това духовно се обозначава неединен предмет, съставен или, по-точно казано, каран да бъде съставен от два допълващи се предмета. Приучен да смятам същността на едно нещо за неговата истина, след като изказах първото, което е нещо прието и не се нуждае от повече обяснение, бързам да повторя по друг начин второто, защото е необичайно. Това второ духовно е компромисна модулност, в която едно цяло участва и развива други цялости. Простият пример за това - дървото, тръгващо от семе, пускащо корени в земята, свързано, но, разбира се, и отделимо от нея, довеждано от земята и въздуха до какви ли не форми и цялости. Между тях и на съвсем видимата на гората. Освен че спираме кратките си означавания в истините на убедителни предикатни имена, подкрепяме ги и с примери. И аз го направих. Е, примерите погаждат и номера. Отместват погледа към друго и ни повличат към тресавището на дългия текст. Но, така или иначе, ако духовното е не един, а два предмета, възможностите са две – за тях да се говори поотделно, или те да се свържат. Кoгато говорим за простото духовно, то също ни се явява по два начина – като ясно едно и като поредица от проявления. Които обаче се покриват с него и го ползват за образец. Платон хипостазира това непроблемно едно и го представя като идеален идентичен на себе си ейдос. Аз по аристотеловски смятам, че той е вътре в нещата, но по съвременен семиотично-прагматистки начин съм убеден, че той не само е, но и се прави в хода на нашите говорения и постъпвания. В зависимост от ситуацията на говорене-правене, нещата, които имат отношение към идеята-понятие за духовно, са различен брой. Ето моето изброяване. Духовни са вътрешният човешки свят, чувстването, мисленето и разбирането, разгърнатите цялостни идеи за свят в религията и философията, разбиращото представяне в изкуствата, също и заключенията, които се правят в рамките на една наука. Духовни в смисъл на човешки и неприродни са и големите трудни за назоваване цялости на човешката среда и човешкото социално устрояване. Ако сведа изброеното до две положения, духовното е проявено – 1. в прости идеи и принципи, които за разлика от преходната биологическа телесност изглеждат непреходни и стабилно дадени, поради което те се справят с нея, като я отричат и надмогват, и 2. в компромисното справяне с това преходно с комбиниране на повече принципи и идеи в текстове, ритуали, празници и обществени процедури. Което издава, че освен комплексен феномен, духовното е и комплексна знакова идея. Това е и доброто на знаковото означаване. Тъй като казваното за феномена винаги е по-бедно от феномена, в знаковата идея има опит това несъвпадане да се улови. Как става това? Посредством два или три плана в знаковата идея. В нея непременно има преден план на дума, представа или емоция с по-тясно значение и заден план на по-широко значение. Както не съвпадат или, по-точно казано, полусъвпадат знакът и феноменът, така не съвпадат или полусъвпадат предният и задният план на знака. Според това семиотично разбиране моето духовно е по-тясно означаващо, което представя друго, свързано с него по-обхватно означавано - човешкото. А то какво е? Може да е изразено в по-малко или повече проявления, но непременно е осъзнавано и назовимо време на промяна. Човешкото, от една страна, може да спира промяната с назоваване на нещо по прост начин, но, от друга страна, може и в речта, и в дейностите си да навързва повече прости неща в един вид динамични разбирания и представяния, модели, за следващи разбирания и представяния. В какво е разминаването между означаващото духовно и означаваното човешко? В прекия смисъл на думата духовно означава не само просто и ясно, но и нематериално. Да, но в означеното човешко освен в речи и текстове, т.нар. моделно е проявено и в дейности, които пораждат човешка среда, пълна с посочими материални неща. Т.е. чрез означаемото човешко означаващото го духовно придобива и материален вид. Оттук и необходимостта това комплицирано духовно да се уточнява. Което аз правя по странен начин. Първо, казвам, че духовното и човешкото попадат в общ знак, в който означаващото и означаваното не съвпадат. Второ, казвам, че това несъвпадане не е грешка, а правило, защото именно по този начин се провежда намесващото се в разбирането правене. По този начин разбирам не просто семиотично, но и прагматистки реалистично. Кое е това правене в случая? Това, че означавайки човешкото с духовно, не само съобщаваме, че искаме цялото човешко да стане духовно, но и го правим с езикови средства. Не мога да спра до там, понеже като прагматист реалист знам, че говоренето и казването не са вън от неговоренето-правене. Това е и дълбинното основание Пърс да смята, че знакът включва не само означаващото и означаемото, казано с понятията на Сосюр, но и самия предмет като обект, за който се говори. Аз различавам знака от предмета, който се обозначава с него, но, следвайки разбирането на Пърс, че означаемото постоянно се върти и подменя с означаващото, казвам, че в получаващата се при това въртене неистина, че цялото човешко е духовно, вече е започнала работата, която би могла да доведе и до резултата това да се случи. Да оставим настрана заплетеното отношение между двете или трите съставки на знака - на духовното, на значението за човешко и на самото човешко, и да се обърнем към формулираната по-горе тяхна съставеност от първо по-просто и по-лесно за казване и второ по-необичайно и по-трудно назовимо. Второто според мен има модел в онова, което прави или което се случва с всяка клетка в нашето тяло. Всяка клетка има определено време с промени и събития, или, казано с метафора, има свой малък текст. Да, но клетката се свързва с други клетки от различен вид в орган, който подменя клетките си и добавя друг “текст” към “текста” на клетката. На свой ред органите влизат в “текста” на някакъв организъм, който си има свой “текст” и т.н. В това “по-нататък” влизат големите текстове на важния орган на човешкия мозък и текстовете на закачените за мозъка външни човешки органи на предметната среда и човешкото общество. Идеята на първото духовно е разгърната като теза и във “Федон”, и изобщо в диалозите на Платон. Тази теза е жизнено силна и ние продължаваме да смятаме така – че простото идентично на себе си е по-трайно от сложното неидентично. Именно на тази основа Платон развива своята идея за безсмъртната душа и безсмъртните образци-идеи. Разбира се, днес не мислим за идеите и принципите онтологично. Смятаме, че те са моделиращи форми, налице в нашата реч, мислене, представи и дейности. Да, но продължаваме да ги смятаме за по-висши и трайни положения, на които трябва да бъдем верни. В жизнено-морален план духовното е именно това – вярване и радикално отстояване на принципи. Един такъв радикално настроен норвежец причини наскоро смъртта на повече от 70 души. Но да оставим този осъдителен радикализъм и да обърнем внимание на радикалностите на всяко редово говорене, към които сме причастни. Принципите и чистите идеи са непременно налице в началото и края на всяко по-разгърнато твърдене на нещо. Ситуации с начало и край, нашите мисления, говорения и правения започват от нещо просто, което изглежда непроблемно, след което то се проблематизира и усложнява, за да премине накрая в друго просто и непроблемно, обикновено приличащо, но и различаващо се от началното. От което се разбира, че случващото се в средата усложняване способства за тази промяна. Този свръхмодел на организирано или структурирано време - е по-наблюдаем в речта, особено в записаната реч. Но той е налице и в протичанията във вътрешния мисловен и емоционален свят, и в човешките дейности. Така или иначе, това е вторият начин, по който човекът сам или заедно с други се справя с времето и промяната или, по-точно казано, със сложната среда на много времена и промени, в която живее. Той познава тази среда, като я моделира по определен начин. Което също спира времето и промяната, но като ги запечатва в протичането на преносим и приложим и в друго време модел за такова протичане. Това запечатване може да е само паметно, може да се повтори в устен разказ, може да се запише, може да бъде построено като соната за пиано, може да бъде филмът “Дървото на живота”, може да бъде “текстът” на случващото се в моето или с моето тяло или “текстът” на случващото се в световната икономика и Вселената. Разбира се, формулираното по-горе е средното по-добро положение, в което т.нар. духовно или човешко е проявено като по-цялостна ситуация на свързано в едно първо на просто разбиране на принципи, в друго второ на тяхното преплитане и в трето подобно на първото. Разбира се, че може да се остане само в първото и да не се преминава към второто. Изповядването на принципи може да преминава във второто на радикални действия, което като че ли повтаря първото. Възможно е и друго - структурирането на време да се съчетава или да се прави косвено само с репрезентации и така да се изразява и внушава сложно устроена представа-емоция, от която да следва действие или бездействие. Тези варианти откриват погледа към голям брой асиметрии. Асиметрията е налице и в представения по-горе среден случай на по-добро протичане. Съвсем ясно асиметрично е отношението между по-простото на принципите и тяхното свързване в динамичен модел за организирано време-реалност. Принципите сами по себе си са нещо чисто идентично на себе си, идеална ситуация на ред. Свързани един с друг, те влизат в сложното на знака, смесват се, водят до други назовавания, а и до събития, с които се представя време-реалност. Което води до влизане в отношение на допълване или конфликт на два типа разбиране. Във втория не само се разбира, но и се представя. Освен това, понеже се моделира, не само се разбира и представя, но и се прави - веднъж с моделирането на време-реалност в самата реч, а втори път с насочването към действие. Това действие произтича от самата речева ситуация, в която отначало се разбира повърхностно и просто, за да се разбере след това по-сложно. Което е действие и което всъщност се прави не толкова за да се разбере, колкото, за да се построи модел за време-реалност с оглед на ползването му за да може ползващият го да си осигури по-трайно съществуване. Така се влиза в нова асиметрия - между разбиране и съществуване. Ето как в това мое говорене изникват идеите за симетрия и асиметрия. Започвам да твърдя, че има симетрия между биологическото устрояване на равнището на клетката, на органа, организма и т.нар. втора духовност и че за да се разбере по-точно човешкото съществуване, то трябва да се представи не като разнобой с това биологическо, а като особена форма на временно съгласуващи се асиметрии, какъвто изглежда е и принципът на цялото земно биологическо съществуване. Духовното и изобщо човешкото според мен са особени асиметрични опити за такова пререждане на земното биологическо, които едновременно му приличат и се различават от него. Оттук и относително подходящият термин-идея асиметрия. В нашите ситуации на казване, мислене и правене на нещо спираме в името на непроблемна истина. Аз не искам да постъпя по този симетричен начин с изстъпилия термин-идея асиметрия. Затова казвам, че е относително подходящ, въпреки че и той ме вкарва във временна безпроблемност. Което казах и в предишния текст – за да се изкажем по някакъв въпрос-тема-проблем по-гъвкаво, се опираме на пред- или след-знанията на твърди истини. Такава истина дебне и в предикатното име асиметрия. Аз обаче ще го превърна в субект, т.е. в сюжет за разглеждане. Което, разбира се, означава, че разглеждайки го по този начин, ще попадна на истината или, по-точно казано, на предистината на друго предикатно име в момента, в който се уморя или реша да постъпя практически. Виждате, че и това форумно говорене е протичане, което в един момент завършва. В него се оформи нов мотив, който ще се подеме като тема-проблем в следващо протичане. Текстовете, които ни занимават, и животът ни е ред от ситуации. Истините-смисли, които се пораждат, и в едното, и в другото са ситуативни положения. Те са с по-висока стойност, когато са навързани в модела на протичаща реалност. Което не намалява особено нуждата от статични истини, важащи винаги и за всичко, но, разбира се, вкарващи и в капаните на измамни кратки текстове. Постоянно се люлеем между едното и другото. Това казах в резюме. Дано да е относително валидно и да не съм го казал, за да повярвате в него и така да му придадете валидността, която няма.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Позволявам си да преместя напред един от останалите назад във форума въпроси (без отговори) - а именно - въпроса на Дмитрий Варзоновцев към професор Богданов, защото той е интересен и за мен. Сетих се за него, благодарение на въпросите на Истинския Сократ и благодарение на говоренето на Марк Аврелий, което така тайнствено се появява във форума и от чийто прочит някога си спомням, че едно от важните неща, което учителят на императора изисквал от него, е да се научи да пише диалози още от малък. Има ли разлика обаче между писането на диалози, разбирането на диалози и правенето на диалози?
Коментарът и въпросът на Дмитрий:
"Според мен новият текст на проф.Богданов не може да бъде ограничен с рамките на античността. В него се разкриват типологически общоисторически, по-точно, извънвремени контури на проблема. В тази връзка не мога да не поставя въпрос за това, как духовното, показано в перспектива на разгърнатата Аз-вост, допуска духовността на другите АЗ.
Как се допуска диалогичността в иерархичната му структура?" |
Тема № - 47 |
Коментар № - 5122 |
|
The Tree of Life - 2011-08-13 23:54:33 |
|
|
Проф. Богданов, публикувах предния коментар, а пропуснах още един въпрос. Аз също като The Tree of Life най-внимателно се вгледах в думите за вашите лични причини да мислите за духовното. Направи ми впечатление, че говорите само за последната трета причина като за нещо сбъднато. Първата лична причина звучи като желание, отнасящо се за всички хора. Защто всички искаме да говорим по-искрено. Всички искаме, но не говорим. Втората е също така екзистенциално обща. Всички хора искат да живеят по-щастливо чрез духовното. Искат, но не знаят как. Моят въпрос. Вашият текст за духовното тази цел ли има, да потърси решение за първите две желания, защото сбъдването на третото желание е пример за ползата и от тяхното сбъдване? Замислих се кои са моите три желания за духовното? Кои са трите желания за духовното на всеки един от нас? И какво правим, за да ги сбъднем? |
Тема № - 47 |
Коментар № - 5121 |
|
Истинският Сократ - 2011-08-13 22:17:11 |
|
|
Проф. Богданов, причислих себе си към третата група на хората които четат поезия и слушат музика и тогава видях финала на Вашия отговор. Благодаря Ви за успокоителните думи. Изключително благодарен съм, защото въпросите, които задавам макар и отнесено са лично свързани с мен. От въпросите, на които ми отговаряте, аз отговарям на моите жизнени ситуации. А имам много въпроси, на които не съм отговорил. Вие избирате дългия отговор, който не води до преки истини. Но дългият отговор понякога прилича също на опит за бягство от отговора. Когато човек чете книги и слуша музика, а не се среща с приятели, защото чете и слуша музика, това е друго. Все едно казва, че животът е редуване на приятелство и неговата липса. За да не осъзнаваме тази липса човек може да замества. Такава ли е целта и на дългите текстове, които правим? Бягство от действителността? Дългите текстове понякога приличат на бягство от преките истини и истинските неща, на време за търсене на нови ценности и нови светове. Въпреки че го казвам, аз не мога да си обясня как текстовете могат да бъдат път към по-добър живот? Знаете ли, проф. Богданов, коя идея във Вашия текст най-много ме замисли? Това, че човек се бори повече за по-дългото си съществуване, отколкото за разбирането! Това е много вярно! Ще се радвам, ако успеем да си го обясним. |
Тема № - 47 |
Коментар № - 5120 |
|
Истинският Сократ - 2011-08-13 21:33:17 |
|
|
“Духовният човек има ли приятели щом духовното е колебание между отвореното и затвореното в нас?”, пита Истинският Сократ. Въпросът е уместен. Ако духовното е колебание между отвореното и затвореното, колебанието може да отнеме цялото време и колебаещият се да остане без приятели.
Да, но, аз казвам друго. Че всеки човек ползва, без да осъзнава, две проявления на духовното, често свързани в това, което той казва и прави. Това обаче не му пречи да се колебае кое от двете е по-добро. Затова и казвам, че всеки човек е духовно същество в широкия смисъл на думата. Което аз не съм казал пряко в заглавния текст.
В заглавния текст съм пропуснал да кажа, но съм казал, че от двете проявления на духовното за мен е по-ценно второто, т.е. едното от двете духовно в тесен смисъл на думата. Това съм казал, но съм пропуснал да добавя защо. Защото включва в себе си първото проявление на ясните принципи и идеи и така го поставя под въпрос. Оттук и обяснението защо аз не употребявам израза “духовен човек” и не смятам, че той сочи сигурна истина и ценност.
За мен е несигурна също истината и ценността и на другото предикатно име, което ползва Истинският Сократ - човека с приятели. Основно защото идеята за приятелството се разминава с реалната ситуация на приятелството, поради което някой може да има правилна идея за приятелство, но да няма приятели, а друг да смята, че има правилна идея, но да няма, а да има приятели. Въпросът става още по-труден за отговаряне, когато духовността и приятелството и на свой ред двете идеи за тях се свържат в обща ситуация.
Да оставим настрана идеите и да се обърнем към тази ситуация. За да я разберем по-точно, трябва да я разчленим на повече възможни нейни реализации. Вярно е, че мнозина между другото, което получават от приятелството, търсят в неговия уют и духовното. Други обаче се занимават с духовното, без да имат приятели. Някои защото нямат време, други защото смятат, че приятелите ще попречат на работата им. И с основание, защото приятелите често дърпат към външното недуховно. Но и без основание, защото мнозина намират добрата духовност именно в приятелството и любовта.
За да се отговори на въпроса ви, Истински Сократе, е нужно да се построи идеален модел за свръхситуация, която би важала повсеместно. Това става с опростяване, най-вече с непротиворечив избор само на приятелството или само на духовността. Ако двете трябва да се съчетаят, отговорът става дълъг и истината динамична, тъй като се обръща внимание на на повече възможни реализации на обсъжданата ситуация. Разбира се, този, който ги изброява и се кани да отговори по-сложно, може да се отегчи, да спре при която и да е от тях и да превърне нея във свръхситуация-истина.
Може и другото по-рядко, за което аз настоявам – възможните реализации да се свържат в един вид по-динамична истина-отговор. Ако постъпя по този начин, моят отговор на въпроса на Истинския Сократ би бил горе-долу ето този. Че духовният човек се колебае между вътрешно и външно и едно и друго и не просто е духовен, а се опитва да бъде такъв, като в хода на това колебаене става духовен ту с повече, ту с по-малко приятели, ту без приятели, ту му се струва, че няма приятели, а има, ту си мисли, че е с приятели, а е без приятели.
Отговаряйки по този начин, показвам - 1. разликата между очаквания кратък отговор, каквото е обичайното всекидневно отговаряне, и по-дългото по-разчленено, което смятам за по-добро, 2. че според мен няма идеално кратко и идеално дълго, а само степени между тях, като всяко е дълго спрямо някакво кратко и обратно, а не изобщо, и 3. че по-доброто дълго е това, което не само съчетава дългото и краткото, но и знае това.
Разбирането си е разбиране, Истински Сократе, и може да бъде колкото ни се иска дълго и разчленено. Но сме и живи същества, уморяваме се, млъкваме и просто се обаждаме на приятел, за да се видим и да прекараме мило с него. Е, и от това се отегчаваме, при което едни отиват при друг приятел, други се събират с повече приятели, трети остават сами, четат поезия, слушат музика, подреждат нещо у дома или не правят нищо, а четвърти се замислят за духовното, че и пишат за него.
Ама защо да ги делим на четири вида, а да не си представим по-действителното положение, че всеки от нас преминава през тези четири и през какви ли не още ситуации и че живеенето ни е именно в тяхното редуване и наслагване?!
|
Тема № - 47 |
Коментар № - 5118 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-08-13 16:24:23 |
|
|
“Eто и на какво е редно да се обръща внимание: и това, което съпровожда естествено ставащото, и то е белязано от известна прелест и привлекателност. Както примерно при печенето на хляба на някои места се образуват шупли. Та тия шупли, причина за които е невладеенето на пекарството, и те отиват на хляба някак и по особен начин предизвикват апетит. Също и смокините – когато са най-зрели, смачкват се. И при узрелите на дървото маслини самата близост на гниенето добавя на плода своеобразна красота. Ако човек погледне клюмналите надолу класове, бръчката на лъвското чело, пяната, която се стича от устата на глигана, и много други неща, те са далече от красивото, но поради това, че следват естественото, допринасят някак за красотата и имат привлекателност. Тъй че, ако човек притежава по-дълбоко усещане и разбиране за осъществяващото се в целостта на света, за него почти никое измежду тия неща, които стават като следствие, не би било лишено от своеобразно удоволствие. Истинската паст на звяра той ще наблюдава с не по-малко удоволствие от това, което ни доставят художниците и ваятелите в подражанията си. Със своите умни очи той ще може да съзре своеобразен разцвет и красота у старицата и стареца, като и очарованието у детето. И много други подобни неща, не от всеки доловими, ще достигнат единствено до оня, който действително се е привързал към природата и нейните дела.“ |
Тема № - 47 |
Коментар № - 5116 |
|
M. A. - 2011-08-13 07:42:04 |
|
|
Здравейте, проф. Богданов, здравейте приятели!
За едни лятото е почивка, а за други е радостно завръщане към нашия така любим форум. Дълго време нямах възможността да Ви чета.Обещавам да наваксам пропуснатото. Прочел съм коментарите от последните три раздела. Коментари, които вълнуват и които ядосват, които казват неща и които мислим. Хубаво е, че форумът го има и аз също ще мога да се включвам в него. Никое интернет-предизвикателство не е устояло толкова дълго на времето и на нравите, колкото нашия форум. На какво се дължи дълголетието на нашия форум? На неговата духовност и на нашето приятелство! Почувствах истински завръщането си, когато прочетох витеватите текстове на проф. Богданов, живите караници, херменевтичните анализи на Веселина, редът, който винаги царски иска да наложи ГГ, пътешественическите пъстри коментари на Анет де ла Мар! Щастлив съм, че има и нови форумци! Щастлив съм, че и старите винаги сме на линия! Където и да ходим все се завръщаме! За мен духовността е нашият форум.
Връщам се при вас първо с един въпрос към проф. Богданов, който винаги ми е давал най-изненадващите и вълнуващи отговори с огромна полза. Въпросът ми е провокиран от последните коментари.
Духовният човек има ли приятели щом духовното е колебание между отвореното и затвореното в нас?
|
Тема № - 47 |
Коментар № - 5115 |
|
Истинският Сократ - 2011-08-12 22:07:53 |
|
|
От много време насам забелязах, че не бива да се бърза с написването на дълъг и всеобхватен коментар за поредния заглавен текст току що качен във Форума. Сякаш е невъзможно да има нов текст и веднага да дойде този коментар, който да задоволи зародилите се в прочита въпроси, да даде търсените смисли и да постигне желаните разбирания за и около текста. И най-вече, ако става дума за текстовете на проф. Богданов. Сякаш първите коментари само загряват, подготвят, отварят вратите за един по-дълбинен подход, по-всестранен поглед и по-ценностен разговор по отношение на текста и идеите на автора. Разбира се, свидетел съм и как понякога не успяваме да влезем достатъчно дълбоко в текста.
Когато прочетох дългия и изпълнен с търсене и намиране на смисли коментар на The Tree of Life веднага разбрах, че сега вече сме навлезли във втората фаза на разговор, тази, която изисква да се чете текста с повече очи и да разбира с всичките сетива и мозъчни клетки. Разбира се, това е възможно, когато повече хора се решат да обсъждат текста и да се съгласят да влязат в лабиринта на интерпретирането.
Та затова, коментарът на The Tree of Lifе не само ме накара още един път да се заровя в заглавния текст, но ѝ да разбера неща, които несъмнено са ми отбегнали на първо четене и други, които едни читатели-коментатори виждат, защото имат способности да ги видят, а за други това не е точно така.
Например, това, с което ме възхити този коментар, е как е обсъдена структурата на текста на проф. Богданов, структура, която на мене иначе ми се видя ясна. Има зададен тема-проблем и сложноструктурово изложение как да се подходи нетрадиционно към него и така ѝ се прави в хода на изложението. Но ето, че когато The Tree of Life заяви, че свързва “реториката на по-общото, онази реторика, която саботира простото убеждение - подвежда, че има начало и край, а после маха началото, маха края, и дори въобще не крие, че самата тя кара нещата да бъдат сложни, неединни, но и в тази сложност и неединност – взаимно допълващи се“ със структурата на текста, се оказа, че сега вече разбрах финала “За духовното“. В края на проф. Богданов е отворен за размисъл и съвсем съзнателно се избягва всякакъв натрапващ се възглед или теза, която да доведе до затваряща се в себе си истина. Но и нещо повече - самият автор пледира да разберем, че сме пред истината на друго предикатно име, което идва в този момент затова: “Виждате, че и това форумно говорене е протичане, което в един момент завършва. В него се оформи нов мотив, който ще се подеме като тема-проблем в следващо протичане.“
Не само на думи, не само с понятия и смисли осъзнавам това протичане, което се случва в особеното форумно говорене, което тука експериментираме, практикуваме, но и всеки път като се откъсна от съзнанието за него, като забравя да го разбирам като различно, губя връзката си с него. Но съзнавам, разбирам, виждам, как се осъществява един неспрестанен процес на семиозис между текста и коментарите. Читателят и коменаторът само трябва да застанат на място подходящо за тях за да го съзрат и проследят. Така се стига до намирането на смислите в текста, които ни засягат нас като читатели, но тези смисли, ако не ги оставим да минат през нас, няма как да сме в разговора и да го продължим верни на неговата същност. Но ето, че същото става и с духовното.
Избрах три места в текста на проф. Богданов, над които се връщам вече няколко пъти и трябва да има защо:
1. “Не ме задоволява традиционната идея за духовност, стремя се към по-точно нейно изражение, по-приложимо и за разбиране, но и за по-щастливо живеене.“
2. “Осъзнах, че специализираните научни езици са своеобразен затвор, осигуряващ благото на иначе авторитетна, но симулативна заедност, и че по-доброто хуманитарно говорене е неизбежно опряно на големия жив език.“
3. “Това второ духовно е компромисна модулност, в която едно цяло участва и развива други цялости. Простият пример за това - дървото, тръгващо от семе, пускащо корени в земята, свързано, но, разбира се, и отделимо от нея, довеждано от земята и въздуха до какви ли не форми и цялости. Между тях и на съвсем видимата на гората.“
Взимам: „по-щастливо живеене“, “жив език“ и “дърво“ и вече имам модел за реалност. Но не само това. Когато проф. Богданов казва, че темата-проблем за духовното е нещо субективно, поради лични причини, връзки и нагласи и първата от тях формулира така: “искам да говоря по-искрено“, аз като читател на този текст, не само съм подготвена да вляза в този вид разговор, но и на неговата искреност отговарям с моята искреност като събеседник. Ето например как: почвам да разбирам, че наистина има нещо необичайно в реторичността на духовното и се заглеждам с повече внимание към думите на проф. Богданов по отношение на това, когато той казва, че идеята за духовно има реторически характер и това се познава защото “моето духовно има две оценностени страни. Едната смятам за по-неефективна, идентичната на себе си цялостност на някакво идеално, другата за по-добра, съвместващата се в повече цялости правеща и доправяща се цялост, разгръщана в протичане-прехождане“.
Опитвам се да продължа мисълта си, да кажа, че търся тези повече цялости за да видя тази правеща и доправяща се цялост и така да проследя нейното разгръщане в протичане-прехождане. Макар това да не е мястото, където трябва да сложа точка, засега спирам до тука, но не защото спирам да мисля за духовното.
|
Тема № - 47 |
Коментар № - 5113 |
|
Aneta de la Mar - 2011-08-12 15:30:56 |
|
|
“Дори три хиляди години да живееш и десет хиляди по толкова, все пак не забравяй, че всеки губи само живота, който живее, и живее само живота, който губи. До едно и също се свеждат най-дългото и най-краткото. Настоящето за всички е еднакво и губеното е еднакво и това, което оставяме, изглежда толкова незначително. Защото човек не губи нито миналото, нито бъдещето. Как може да му се отнеме това, което няма. Та тези две положения трябва да са постоянно в мисълта ти – първо, че от вечни времена всичко пази непроменен вида си и се върти в кръг и че няма значение дали ще го гледам все същото сто години, двеста години или безкрайно време; второ, че и дълголетникът, и този, който умира съвсем млад, губят едно и също. Човек може да бъде лишен само от настоящето, понеже само него притежава. Никой не губи това, което няма.
...
Човешката душа се лишава от достойнство най-вече, когато по своя воля отстъпва от вселената и се превръща в един вид неин оток. Защото да недоволства от нещо ставащо, значи да отстъпва от природата, която обхваща като свои части природите на всички останали неща. После – когато се отвръща или се насочва срещу някого, за да навреди, както се случва с душите на разгневените хора. На трето място тя се лишава от достойнство, когато е надмогната от удоволствие и болка. На четвърто - когато лицемери и върши или говори нещо изкуствено или противно на истината. На пето място – когато не насочва делата и начинанията си към никаква цел, а върши всичко напосоки и без контрол, след като и най-незначителните ни действия е редно да се осъществяват с отнасяне към цел. Цел за разумните същества е следването на разума и закона най-висшия град и държава.
Времето на човешкия живот е миг, същността нещо изтичащо, възприятията замъглени, връзката на тялото като цялост лесно разрушима, съдбата непредвидима, оцеляването спорно. Накратко казано, всичко свързано с тялото е река, а всичко принадлежащо на душата, сън и дим, животът е война и пребиваване на чужденец, оставащото след смъртта име – осъдено на забрава...“
|
Тема № - 47 |
Коментар № - 5112 |
|
M. A. - 2011-08-12 13:38:28 |
|
|
Не зная откъде да започна, сякаш моят коментар-придвижване по заглавния текст на професор Богданов няма да може да спази онази схема за чистите истини в началото и няма да може, залепен за този текст, продължавайки се от него, създавайки смисъла си от неговото значение, да достигне до тихото и равно непроблемно - в края, потушавайки острите смисли, няма да може, вместо да отиде при т.нар. втора духовност – да намери някакъв начин, изход - как точно да се спаси. Този текст на професор Богданов – не иска да спасява – нито може да бъде спрян с някакво преназоваване или по някой от начините, които сам изброява… давайки модела на ситуацията с начало и край, той не го спазва, озовава ни направо в онова усложняване и онази движеща се, постоянно действаща промяна, за която просто в един момент разбираш, че това е духовността – но нямаш идея нито как да я напишеш и дадеш, нито как точно си я получил – знаеш само, че не можеш да спреш, защото сте заедно, а той не може да спира.
Това ли е, професор Богданов, реториката на по-общото, онази реторика, която саботира простото убеждение - подвежда, че има начало и край, а после маха началото, маха края, и дори въобще не крие, че самата тя кара нещата да бъдат сложни, неединни, но и в тази сложност и неединност – взаимно допълващи се? Страхотен текст, в който – на всичко мога да се обзаложа - има само среда – заплитаща сложност! Та той започва с „тема-проблем“ и завършва като отказва да даде каквато и да било валидност, каквото и да било спиране - посветен на духовното, той прави духовното и отнема правото дори на четящите, придавайки му валидност, да се спрат… затова и разбирането му, може би, изисква да се използват собствените му въжета: Да го превърна в особения субект, който бил сюжет за разглеждане, но и който неистово ме подсеща за субекта с подвижно съдържание и обекта, изложен на субектност? Да му говоря искрено с гласа на онази реторика, която не иска да крие нищо? Да го разбера не като текст, а като превърнал се в моя реалност, достигнал до моето тук и сега? Да го оставя да стане мое духовно?
Ако започнем да четем, това забранено за тълкуване изречение-крайна истина - „Духовното е дар божи!“ - разбираме, че 1. духовното е външно спрямо човешкото, 2. духовното създава неравности и заявява йерархичност, защото човекът, спрямо Бог принадлежи на по-ниското земно, което е биологично, докато Бог принадлежи на по-високото небесно и притежава духовното, 3. духовното е подвижно - пътят на духовното обаче е низходящ – върви отгоре-надолу: Бог-човек, но като време – движението е минало-бъдеще, 4. духовното означава по един и същи начин божественото и човешкото, защото духовното се притежава и от двете, но как: в едно настояще и в едно минало – духовното принадлежи на божественото, което след като го дари – в едно настояще и в едно бъдеще – духовното започва да принадлежи на човешкото – а това не означала ли, че само в настоящето то принадлежи общо... или може би означава, че този, който го притежава, е един и същ субект?
Дали божието в този израз не назовава едновременно и себе си – и нещо друго – дали не назовава едновременно-прехождащо и божественото, и човешкото? Дали духовното, което е божествено, не е и нещо друго – ако развалим истинността и започнем да заменяме: „Любовта е дар божи.“, „Разбирането е дар божи.“? Дали йерархията на човешкия свят – във високия си край, не се бележи от Бог, зад чиято предикатна истина се крият други неща, които могат да означават вместо него?
Духовен е онзи, който получи, в себе си, външното на себе си чуждо, онова, в което се сливат повече неща, към които се прибавя и собственото. След като човек получи подвижното духовно-божествено и започне да го притежава, подобно на Бог, то това би трябвало да означава, че подобно на Бог, би трябвало да може и да го подарява… На кого човекът подарява духовното, което е получил? Кога изразът, който мисля, се превръща в - „Духовното е дар човешки.“
Така ме заплита още първият абзац в текста на професор Богданов и малкото сигурно, което ми казва е, че - за да си духовен, трябва да носиш чуждото в теб, но не точно – по-скоро – трябва да си изкачил някаква стълба до място, където да може да получаваш божи подаръци. „…духовното и човешкото попадат в общ знак, в който означаващото и означаваното не съвпадат... казвам, че това несъвпадане не е грешка, а правило, защото именно по този начин се провежда намесващото се в разбирането правене…“
Аз също го правя по-сигурно, може би и наистина, за да го спра и да се ориентирам по-добре, затова правя божественото и духовното синоними на разбирането. Казвам си: колкото повече човек разбира - толкова по-духовен е и толкова по-близко до боговете. Но се случва и друго – мисля постигането на духовното-божествено като скала, по която върви човешкото разбиране, защото го свързвам чрез разделянето-допълване, което професор Богданов прави между „смисъла“ и „значението“: смисълът е това, което нещата означават за всеки отделен човек, докато значението е общото, съставено от многото отделни смисли, което постоянно се преобразява и не спира. За мен духовното като дар божи е именно това – възможността да свържеш своя смисъл с вечно преобразуващото се общо значение на различни времена и хора. Да, но това са две обратни неща – когато човек свързва своя смисъл със значението, е все едно той да дава дар на бога? Докато - “Значението само трябва да те намери – това е духовното” – казва текстът…
Безспорно, това, което най-много привлече вниманието ми в текста, бяха трите лични основания на професор Богданов да разглежда темата-проблем за духовното като нещо субективно, защото те, на практика, показват как от общото се прави личното и как от значението се ражда смисълът. Какво означава да се говори искрено? С какво онези истини, които се навързват в искреното говорене, са по-добри? Ако и специализираното говорене, и редовото говорене използват едни и същи модели за стопиране на проблемността, ако и двете се уповават на преназоваването с по-съответно предикатно име, то какво е по-доброто на искреното говорене и къде професор Богданов си представя, че то би могло да се случи, за къде го иска, си мисля, разделяйки грешно - за говоренето в текстове си, за ежедневното си редово говорене, или за нещо съвсем друго, за което не се сещам? Но не само това – има и още - каква е връзката между искреното говорене и реториката на по-общото, която за разлика от обикновената реторика, не криела, че оценностява и която признавала, че използва простото еднородно истинно, за да обозначава неединните предмети на съставното – така, както, в искренността си, го прави, може би, и изразът “Духовното е дар божи”.
Искреното говорене е разбиращото говорене, защото то споделя и е общо, то се отнася най-малко до две неща, то е отнасящо се говорене и съотнасящо говорене, не е обикновено назоваване и преназоваване, а по-скоро желание за претълкуване, което да дава възможност за правене, което правене, от своя страна, постоянно да задвижва и актуализира за времената обмяната между значение и смисъл. Искреното говорене е това, което превръща нещата в субект и в сюжет за разглеждане, затова и напълно логично ми се вижда заставането на искреното говорене заедно с желанието за духовно, което да води до възможност за правене на по-щастливо живеене: говорене с повече истини, такова каквото е „значението“ – обхващащо в общо смислите на отделните хора като в правене на заедност; разбиране, което, веднъж - не просто да остава на нивото на еднородното истинно божествено, а да може да слиза до нивото на човешкото биологично и да може да прави (разбиране-правене) и в същото време - разбиране, което да не остава при непромяната на факта – означаващ едно и само едно съвпадащо нещо, независимо къде е – дали в еднородното божествено или във фактическото-материално на човека... разбирането на по-общата реторика. Ето това по-щастливо живеене, постигнало този вид говорене, разбиране и правене, е духовното?!
Говорейки за протичането-прехождане професор Богданов казва - “започнах да разбирам Платон, Херодот и Ксенофонт без да преставам да разбирам себе си и съвременната среда, в която живея”, а, от друга страна, в коментарите по текста се заговори за извеждане на темата за духовното от контекста на Античното – нещо, което заглавният текст прави по толкова много начини. Включително и така, както се прави самото духовно – със свързване на общото/духовното като божи дар с отделното, което чрез това, че може да съчетае себе си с него, постига божественото/разбирането/духовното/любовта (и дори е редно да сложа още една наклонена черта и да добавя и „лудостта“ - онази лудост, която и аз изпитвам към този текст, и която се изпитва, защото в преминаванията между общото и себе си, когато се достигне точката на себе си, не може да се спомни - защо се изпитва нещо толкова красиво, тъй като това красиво реално е видяно в невидимото, а прави видимото).
Професор Богданов прехожда темата за духовното от Античното и по още един друг начин – чрез херменевтиката на разбирането на Платон – в която разбирането освен разбиране е и даване на модел за по-смислен живот, и както в диалозите на Платон, така и в текста на професор Богданов, извежда навън от текста идентичното на еднородното и отделното към общото и онова, което може да ни каже какво да направим точно, така че да постигнем смисъл и да живеем по-добре. На първо място - текстът на професор Богданов не просто извежда духовното от контекста на Античността, но и го довежда точно до протичащата реалност на нашия живот, в биологичното и материалното на едно тук и сега, до което се свежда и самото духовно.
Това извеждане в тук и сега е съвсем сигурно, защото точно това прави не само Платон, но и реториката, а също и Марк Аврелий – всички те - част от едно много голямо и дълго прехождане-правене, започнало в общото на епоса, който директно е ползвал връзката си с реалния живот и редовата реч, благодарение на това, че е бил отворен към празника и устното слово. Когато обаче устната словесност се превръща в писменост, реториката е тази, която продължава прехождането и която продължава да отваря към реалния живот и устната реч. В текста на професор Богданов не става въпрос нито за литература, нито за философия, нито за античен контекст – чрез „реториката на по-общото“ – той е отворен буквално към тук и сега на реалните нас – но макар, че казвам „буквално отворен“ – същевременно той не може да спре, да се види, и да се превърне в кратка истина, защото е част от нещо много дълго. Духовното не е нашето намиране, а това, което ни намира в нашата реалност.
Иска ми се да се помотая още и в един от последните абзаци - в онзи, който казва, че действието, което се постига посредством говоренето и разбирането и което се промъква през несъвпадането, е действие, което „се прави не толкова за да се разбере, колкото, за да се построи модел за време-реалност с оглед на ползването му, за да може ползващият го да си осигури по-трайно съществуване”… това действие поражда асиметрията разбиране-съществуване, до която застава и по-високата асиметрия - духовно-биологично, а може би и симетриите – разбиране-духовно и съществуване-биологично… но се страхувам.
Според мен, един от най-големите водовъртежи на текста идва от “Към себе си” на Марк Аврелий. Ако мислим духовното като външно идващо и обменящо се в нас, как тогава реториката на по-общото се открива в модел, където става въпрос за себе си, което е насочено към себе си? Ако нещо е насочено само към себе си, то тогава може ли да бъде духовно? Не се ли минимализира прекалено много парадигмата, скалата на разбирането, времето за случване, прехождането? Кое компенсира? Нима тази обмяна мое-немое може да стане и в онова ограничено парадигмално ниво вътре във всеки от нас, където е логично наистина да има и смисъл, и значение, и не е необходимо реално да се излиза навън, но.... Това ли е съвършеното духовно? Превръщането на статичното в динамично? На това място ли се намира и това, което професор Богданов казва за двете оценностени страни на своята духовност 1. идентичната на себе си, която е идеална и която вероятно пак можем да означим като “смисъл” и 2. правещата се от повече цялости, разгръщана в протичане-прехождане – която можем да означим като “значение”.
„…моето духовно е по-тясно означаващо, което представя друго, свързано с него по-обхватно означавано – човешкото.“
Несъвпадащи свързвания, които случват. Зад малкото, сложно, духовно, говорещо със себе си „себе си“ просияват големите, далечни, но ярко лъчисти божествени ейдоси – също както зад биологичното просиява духовното, също както този текст заразява с онзи вътрешно лично усвояващ нещата ни начин.
Може би ейдосите на Платон, които са много, много, много навън и духовното вътре говорещо себе си на Марк Аврелий - са част от едно и също случване - само че всяко бележещо другия край - разбира се, ако въобще, нещо в този живот, може да има някакъв край. |
Тема № - 47 |
Коментар № - 5111 |
|
The Tree of Life - 2011-08-12 10:36:25 |
|
|
Тази вечер се вгледах повече
в коментарите на Христиан Даскалов и Р.Б.
За всеки ще е лесно да се върне към тях. За мен обаче стана по малко притеснителен, дори направо сконфузен начин.
Прочел съм, но не съм видял /първия път/. По-скоро, прочел съм и несъзнателно съм се възползвал, и съм оставил тяхното да се вплете и протече в последващото мое. Без да ги поздравя за достигнатото, /очевидно силно, но потайно и за самия мен привлякло ме/ и да им благодаря за безкомпромисно чистото и напрегнато влизане в "окото на циклона". Сега им поднасям и своето /съавторско/ извинение.
И едно съ-стишие за напредващата нощ. От поет, за когото ми се иска
в близко време да споделя с Вас свои спомени.
В опустошените легла
преспива времето.
Баланс на вечността е ехото
от крясък на фазани.
Само охлювът достига до върха
Преди черупката да се превърне в пясък.
|
Тема № - 47 |
Коментар № - 5108 |
|
DeKarabah - 2011-08-11 23:58:22 |
|
|
|