Нямата красота |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/48_1.jpg) |
МОРИС ФАДЕЛ
На Мария Вирхов
Красотата може и да е нетрайна, субективна; може би е вярно това, че всеки си има собствена представа за нея, което дава самочувствие и оправдание на грозните, или че такава представа е културно и институционално формирана; да, красотата може и да е шаблон, идея, както твърди класическата естетика, но все пак, неизвестно как, тя изненадва. Срещата с хубавата гледка, красивия човек или вещ е неочаквана. Откъде е тази неочакваност, след като имам в съзнанието си утвърдени схеми за красивото, след като зная какви хора ме привличат, какви вещи и какви пейзажи ме възхищават? Каквито и предварителни нагласи да имам за него, красивото ме изважда от равното състояние на ежедневието. Изважда ме, въпреки че сбъдва очакванията ми за красиво. Ако има нещо, на което красотата твърдо да се противопоставя, това са Бодлеровата тема за досадата и Хайдегеровата – за скуката. Тя не ни оставя безразлични. Вероятна причина за непредвидимостта на красотата е сетивната й природа. Мога добре да познавам някаква миризма, но винаги, когато се натъквам на нея, тя ще ми въздейства със същата сила, както при първия път. Сетивността не е без отношение към съзнанието и понятийността, ала тя не се затваря в тях, подобно на абстракциите. Кое е първото при сетивния опит – схемата или досега с оголената реалност? Мога ли да имам чист, “незамърсен” с понятия, с логос допир с реалността? Сигурно, но нищо не бих узнал за нея, тя за мен не би имала състоянието на реалност. Тя просто би ме връхлетяла, както невидимият ток убива онзи, който както не знае от какво умира, така и изобщо не разбира, че умира. Понятийният момент в сетивността ни среща с една особеност на езика и мисленето, при която е налице не толкова смисъл, както е при абстракциите, а посочване. Дори да се сблъскам с вкус, който не познавам, моите вече формирани “вкусови понятия” ще ми го посочат като непознат. Посочването е граница между логосния и нелогосния свят. То показва, че езика и мисленето не са самодостатъчни, а се отварят към сфери извън себе си. Отварянето е вътрешно свойство на езика. Личните местоименията, както твърди Бенвенист, нямат значение сами по себе си, а сочат към говорещия. Език без лични местоимения, би бил съставен само от названия, но не би давал никаква възможност за употреба. Нечовешки език, мъртъв, но не в значението на език, който вече не се говори, а на такъв, на който изобщо не може да се говори. Красотата обаче притежава и една несетивна черта: формата. Тя, разбира се, е сетивно-възприемаема, но не е отдадена на сетивата. Имам сетива за мирис и звук, не и за форма. Формата може да е напълно абстрактна. Несетивността й води до нейното слагане в реда на понятията. Но това ли е тя? Да, сигурно съм в състояние да изведа понятия за правилната форма. Но защо тогава ми въздействат като красиви обекти, които не се съобразяват с тях? И защо форми, за които нямам нито представа, нито опит, каквито ми предлага например сюрреалистичната живопис, ми изглеждат красиви? Може би по същия начин ще ми стори красив и един извънземен пейзаж. Освен че е несетивна, формата явно не е и понятие. Или по-точно не е понятие, ограничено в мисълта. Тя е контакт между мисълта и външното на нея, като мисълта не се ръководи от съществуващите в обсега й модели, а открива и очертава нови. Доколкото е форма и е сетивна, посочваща понятийност, красотата не е репрезентация. Репрезентацията се подчинява на закони, на клишета, като например прочутото триединство на време, място и действие в класицистичния театър. Красотата затова изненадва, защото не е задължена да следва стереотипи. В този смисъл е разбираемо разпространеното виждане, че всеки си има собствена идея за красота. Разбираема е и на пръв поглед необяснимо защо непрекъснато менящата се мода, както и постоянно критикуваните от марксистите “стоков фетишизъм” и “консуматорство” – желанието на хората да купуват все нови и ненужни, но привличащи окото, красиви неща. Идеята за протичането, определяща за по-новите размисли на проф. Богдан Богданов, съдържа потенциал за критика на репрезентацията. Репрезентацията е удвояване на реалността, заместване на съществуващата действителност с друга, която я представя, но извършва това според определени нагласи и правила. Удвояването, дублажа, симулакромът, огледалото са типични постмодернистки фиксации, които издават невярата, че между човека и света е възможно взаимодействие; те са свързани с убеждението, че човекът е самозатворена система, която общува с външното само опосредствано, при помощта на предателски изкривяващата призма на знака, образа. Протичането не изключва знаковостта (едва ли сме мислими без нея), ала не разглежда знака като пречка между нас и реалността. Знакът е просто част от обмяната между човека и света. Ето защо той не е устойчив, а непрекъснато бива заменян с друг. Проф. Богданов обича да говори за преформулирането, за нетрайността на убежденията ни, за необходимостта от преочертаване на границите. Текстът, особено литературният, е за него модел реалност, понеже собствената му многоизмерна структура и перспективи за различни тълкувания съответстват на многоизмерността на действителността, на разнообразието от разбирания за нея. Моделът не е репрезентация, удвояване, той не замества едно с друго, а е правене видимо и обозримо на нещо, което надхвърля способностите ни за обгръщане. Бидейки модел на реалност, текстът не изобразява или отразява реалността, а е възможност за общуване със сфера, чиято степен на сложност е съотносима със степента на сложност и променливост на самата реалност. Опитът с красотата е вид протичане, защото е обръщане към външното или въобразяване, което не съблюдава правила, както прави репрезентацията. В него знакът не е готов заместител, който прикачаме към видяното, за да го разбираме. Всъщност ние като че изобщо не разбираме или разбираме, без да знаем как става това. Красивото лице, тяло, вещ, гледка ни привлича толкова бързо, че съзнанието няма възможност да се включи. Изведнъж, без да сме готови, отникъде, се явява формата на красивото. “Изведнъж”, понеже красотата не е в чистия свят на понятийното, на логиката, не се подчинява причинно-следствените връзки, не е ангажирана с процедурите за определяне на правилното и погрешното съждение. Понеже тя не е само мисъл, а е затихване на мисълта, пред нещо, което я надхвърля: света. Внезапно събиране със света, при което общото не се явява в обичайната си разделеност от онова, което включва, не е абстракция, тъй като, за да се появи абстрахиране, е нужно дистанцирано съзнание, хладен поглед отгоре, а такова нещо липсва при красотата. Протичането при опита с красотата наистина е толкова бързо, че факторът “време” сякаш е елиминиран. Красотата е застиване на мига. Затова с нея обикновено се занимават кратките форми като стихотворенията. Затова тя трудно се описва, а най-добрите текстове предпочитат да не го правят. Яворов не съобщава какви са двете хубави очи, той казва: “Две хубави очи”, което значи “Ето две хубави очи”. Защото красотата не се осмисля, езикът предпочита да я посочва, указвайки по този начин на границите си, на момента, когато не може да бъде репрезентация. *** Само че стихотворението на Манделщам “Silentium” не иска красотата да се сдобие форма. Привеждам както българския превод, направен от Светлозар Жеков и публикуван в сайта “Моята библиотека”, така и, за сравнение, руския текст. Не е родена още тя – и музика, и слово дивно, и всичко живо неразривно все още свързва в същността. Морето диша безметежно, безумно светъл е денят, лазурно-черният съсъд е в пяна люляково-снежна. Първоначална немота устата моя да познае, кристална нота тъй витае с вродена звънка чистота!
Венеро, остани си пяна, пак слово, музика бъди, душа, в душа се прероди с изконната природа сляна! * Она еще не родилась, Она и музыка и слово, И потому всего живого Ненарушаемая связь. Спокойно дышат моря груди, Но, как безумный, светел день. И пены бледная сирень В черно-лазоревом сосуде. Да обретут мои уста Первоначальную немоту, Как кристаллическую ноту, Что от рождения чиста! Останься пеной, Афродита, И, слово, в музыку вернись, И, сердце, сердца устыдись, С первоосновой жизни слито! Красотата тук е отваряне на нещата едно към друго - на смисъла, понятийното (словото) към звука, безпонятийното (музиката) – отваряне, при което общото, цялото не е различно от частите си. Такова явление има не само при красотата, но и в любовта (ето защо Афродита (която в българския превод е Венера) е богиня и на красотата, и на любовта). Подобно общо обаче може да съществува в най-чистия си вид единствено при нероденото, в неговия съвършен покой - затова стихотворението се занимава с тази тема. Само неродените хора не са отделни от обобщаващото име “човек”. Спонтанно възникващата, природна и поради което изначална връзка в красотата прави от нея, красотата, противоотрова срещу нихилизма. Нихилизмът идва от разграничението и привилегироването; от раздялата например, на материалното с духовното, което исторически първо води до издигане на духовното и отхвърляне на материалното, а после до обратното – отричане на духовното, накрая до принизяването и на двете и обявяването на нищото за парадоксален негативен идеал.
Нито митологичният гръцки мотив в стихотворението, нито идеята за свързаността са случайни. В програмната статия “Утрото на акмеизма” Манделщам казва, че съществуването е “висшето самолюбие на художника”, а малко по-надолу се твърди, че най-прекрасното за художника е битието. Азът, самосъзнанието се преживяват като отстранени от потока на съществуването. Тук – обратно – изисква се азът да е част от този поток. Място на подобно вплитане е изкуството, където авторското (а и това на публиката) присъствие не е отделено от произведението, втъкано е в него; където наблюдаващото, преживяващото и познаващото съзнание не заема привилегирована позиция извън представяното. Ако действителността, където азът и случващото се са отграничени, създава измамната увереност за такава позиция, изкуството разобличава измамата. Затова Манделщам смята, че произведението е по-важно от реалността. Странните финални стихове на “От какво душата е тъй пееща…” (“Отчего душа так певуча…”) “И истински ли съм, / и ще дойде ли действително смъртта?” (“Неужели я настоящий / И действительно смерть придет?”, преводът е мой – М.Ф.) не трябва да се разбират в смисъл, че аз съм плод на егоизма си или – по марксистки и фукоистки – че съм нечии социален конструкт, а че собствената ми реалност и дори удостоверяващото най-твърдо тази реалност – смъртта ми (понеже мога да си въобразявам какво ли не за себе си, но смъртта ще ме сведе до баналната ситуация на обикновеното живо същество) са нереални пред надмогващото ги произведение, както е нереално усещането ми, че летя, когато всъщност летящото е самолета. Сега вече виждаме защо включващото и надхвърлящото аз-а произведение е за Манделщам битието. Изкуството не разкрива и не явява битието, то е самото то, понеже там, както никъде другаде, обектът и субектът, познаващият и познаваното, чувстващият и чувстваното не са разделени. Битийната реалност на литературното произведение според Манделщам се определя от словото. Логосът не е само съдържанието на думата, той е обуславящото равнопоставеността между различните нива на думата. Манделщам използува юридическия израз “равноправие” (“Утро акмеизма”). Никоя част на думата, нито звука, нито смисъла, може да иска водеща роля. Всеки елемент е равносилен на другия. Логосът пази това равносилие, той е мяра и ред. Словото е реалност не в емпиричния, а в битийния смисъл на думата, защото при него липсват присъщите на емпиричния опит разединение и фрагментарност. То е реалност, по-висша от видимата реалност, защото за разлика от нея не е разпарчатосано. Докато реалността ни не явява като част от себе си, при словото е винаги налично едновременното присъствие на звук и смисъл. Целта на поезията на Манделщам, както се вижда от въодушевлението, с което той говори за гръцката античност, е да върне словото към елинската му употреба. За поета думата за древните елини е “деятелна плът, разрешаваща се в събитие” (“О природе слова”, преводът е мой – М.Ф.). Словото преодолява модерното разделение между езика и света. То не е знак, маска, непрозрачно покривало, ала не е и просто активен участник в случващото се. Манделщам използва думата “плът” в християнското й значение – като реалност, която не само изчезва и е тленна, а и която по чудесен начин бива възродена във въплъщението й. “Деятелна плът, разрешаваща се в събитие” значи плът, с която става събитието на въплъщението, както “Обичам те” събужда любов, както молитвата, която се сбъдва. Езикът, следователно, не е инструмент, нещо “за да”, нито е последица, а е причина, творящо действие. Поетът нарича словото “свободно въплъщение”, т.е., езикът за него не е робски застопорен за света, а самостойно създаващ събития (“О природе слова”). “Свободното въплъщение” обаче не е произвол на означаването, какъвто предначертава Сосюровото разделение между думите и съществуващото, реализирано в настъпилия по-късно опит идеологиите да заместят и трансформират действителността и в днешния ексцес на рекламата. Манделщам твърди, че “думата блуждае свободно около нещото, както душата около изоставеното, но не забравено тяло” (“Слово и культура”, преводът е мой – М.Ф.). Откъде идва блуждаенето и незабравянето? Какво събира думата и посочваното от нея, душата и тялото? Нищо, освен любовта, защото тя е свободно приобщаване на обичащия към обичания, ненасилническо и нецелево привързване на две независими същности. “И морето, и Омир – всичко е движимо от любовта” (“И море, и Гомер – все движется любовью”, преводът е мой – М.Ф.) - се казва в едно от най-известните стихотворения на поета. “Свободно въплъщение”, следователно, е себепожертвувателно-грижовен любовен избор (който всъщност не е избор, защото обичащият не избира кого и дали да обича) от думата на означаемото. Християнските обертонове в интерпретацията на гръцкото разбиране за словото издават желанието на Манделщам за връзка между елинизма – от една страна - и Византия, средновековието, от друга. То е другата любима епоха на поета, освен античността. Поетът сравнява стихотворението с египетската погребална ладия, където се събират всички неща, необходими за отвъдния живот на мъртвия. Връзката с неговото разбиране за словото е ясна: произведението е настояще, материалност, но е и потенция за бъдещо творене на живот, за предстоящо въплъщение. Текстът не е даденост, вещ, ала не е и отсъствие, нищо, а посяване на събитие; той е обърнат към едно “утре”, към едно извън-себе си, с което ще се обедини и което е истинското му “себе си”, така, както отделеният от Бога християнин се стреми към Него и Той, Създателят, е действителната му същност. Литературният текст няма нито практически, нито теоретически, а теологичен смисъл; той е отвъд всяко приложение и познание, но без да е в съгласие с традиционния естетически принцип “Целесъобразност без цел”, без да е произвол, незаинтересован от нищо друго, освен от собственото си утвърждаване. Манделщам събира гръцката античност и християнството, защото там предметите не са безразлични спътници на човека, а са църковна утвар (“О природе слова”). Отново просветва идеята за словото. То е именно утвар, защото материалното в него (звука) е обърнато към смисъла, но без той да го замъгли, както утварта в литургията е видима и усетима и въпреки това не е просто вещ. Доколкото събира материалното и духовната енергия, елинистическия свят за Манделщам свят на символа и самото слово е символ. *** Красотата е като словото – постоянно въплъщение на сетивно-несетивното тежнение към съзерцаеми прекрасни форми. Както словото, тя е материална и нематериална, съприкосновение и концептуализиращо очертаване. Но защо стихотворението иска Афродита да остане пяна, защо красотата и любовта да продължат да са неродени? По подобие на Лилиевото “Небето е безумно синьо” преводът казва “Безумно светъл е денят”, в оригинала е “Но, как безумный, светел день”. “Безумно светъл” означава толкова светъл, че умът не е в състояние да го възприеме. “Светъл като безумен” няма смисъла на “светъл като луд”. Лудият не е лишен от ум, а е с погрешно устроен ум. “Светъл като безумен” значи открит, какъвто е нямащият ум, каквито казват, че са животните, а не лицемерен като хората. Умът за разлика от лицето и тялото е невидим, той не може да бъде нито красив, нито грозен; тайно оръжие е, действа от засада; благодарение на ума и само на него имаме възможността да лъжем, да сме забавящо-отмъстителни. Горко на жените, които харесват умни мъже, защото те, освен че са рядкост, а и колкото по-умен е един човек, толкова по-умело знае как да заблуждава! Стихът “Но, как безумный, светел день” въвежда единственото противопоставително “но” в цялото това безконфликтно стихотворение. Денят е в контраст с останалото, понеже все пак красотата се нуждае от ум, пред когото да се яви, пък макар и тя да прави неосъществима неговата способност да прикрива, защото пред красивото пресметливостта и чистата абстракция замълчават; минимален, но все пак ум. В превода още четем: “Душа, в душа се прероди”, в оригинала е: “И, сердце, сердца устыдись”. Сърцето има повече общо с красотата от душата. Душата, макар и чувстваща (казваме, че тя страда) клони към извънсетивното. “…Абстракциите “кръг”, “триъгълник”, “линия” или “точка” изключват връзката с плътта или изобщо с материята. Значи при абстрахирането и душата следва да се отдели от тялото” – твърди Плотин (“Енеади”, изд. “Изток-Запад”, С., 2005, пр.: Цочо Бояджиев). Сърцето – най-сигурният симптом, че сме живи или мъртви, защото няма жив човек с преустановено сърце, но не е така при мозъчната смърт – е сетивно, то се усеща, както е невъзможно да бъде извънсетивна красотата. И същевременно то не е изложено - красотата не е безпонятийна. Сърцето трябва да се засрами от сърцето, от себе си или от друго сърце (стихът не е много ясен). В красотата е силата на показа, който е в състояние да ни накара да забравим същественото. Тя може да прикрива същността, както ефектната опаковка на стоките да маскира лошото им качество. Красотата не е далеч от лъжата. Тя започва да мами, когато показа се отдели от спонтанното, неизвестно как възникващото единство между понятийно и безпонятийно, и получи самостоятелен живот; когато формата се сведе до стандартна концептуална схема. Тогава тя става репрезентация, клише за красиво, с каквото са пълни пазарищата; поставя се в услуга на преднамерената “воля за красиво”, затваря се в тиранична схема, която трябва да спазват всички, които искат да са хубави. Отделянето на показа в красотата е нихилизъм, отричане на самата красота. Затова в статията “Слово и култура” Манделщам съветва да се пишат безобразни стихове. “Безобразното” за него не е безформеното или абстрактното, а ситуацията преди опасната самостойност на образа. Точно както “немотата”, която в стихотворението е наречена “първоначална”, не е замлъкване. Немият не е мълчащ. Първоначалната немота е чистото желание да се каже, откритата възможност на протичането, неотграничаването на изказването от казващия, на образа от смисъла, на звука от значението, на словото от музиката. Само доколкото съдържа това неотграничаване, красотата носи неочакваността, събитието; нейната същност, както е видял Достоевски във фразата “Красотата ще спаси света”, е близка до тази на спасението, което, макар и постоянно желано, винаги ни изненадва.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Драги Морис, не е уточнено, за кой от „аз-овете” е питането, адресирано до мен. До преди две години имахме само два аз-а: Малко „аз” /или познавателно-емотивен опит, които обозначих условно, с абревиатурата C A N – koгнитивност, афективност и несъзнаваност/, или Голямо „Аз” – т.нар „Еgo” по Зигмунд Фройд. Но Емил Григоров от СУ, въвежда от 2009г., смело и убедително и трети концепт за азовост. Т.нар. „Символ на Аз”, който е „едносъставен и неделим” и пр., и пр.
Ще припомня новите ваши въпроси /пак следвам диалога забавено, нямам бърза връзка с вас/. Формулирате проблем върху степените, на „...ВКАРВАНЕ НА АЗОВОСТ”, при възприемане на красотата. И запитването е отново с предварително допускане, че имаме мисли и чувства, които „...НЕ СА СИЛНО АЗОВО-ОПРЕДЕЛЕНИ”. И тук съм склонен да се съглася, след една респектираща и подкупваща ваша „персистентност”.
Но другата теза, че: „ АЗОВОСТТА ОСТАВА ПАСИВНА В СВОЕТО ПРИВЛИЧАНЕ ОТ КРАСИВОТО”, е някак крайнo записана. Очаквам, че авторът във вас, сам ще я коригира, като неточно преуголемена. Независимо, че тя понякога е и ситуативно вярна. Напр. при влюбване в субективно единствената красива жена. Това в катадневната реч си има и точното име – „Сляпата неделя”.
Морис, ще бъда откровен. Имам някакво чувство, че нарочно подлагате „себе си” на ненужни рискове. С отделни видимо оспорими едностранни тези. С цел да задълбочават дискусията. Действа се и инструментално, не само екзистенциално.
Въпросните „Азове”, нарочно ще ги повторя, вече са три: „малко аз” /наричано още „мене си”/; „голямо Аз, или Его; и „Символ на Аз-а”. Сигурен съм, че повечето форумци са ги позабравили. Въпреки, че вече ги посочвах. Питайте свои близки психолози и ще видите, че и те не ги знаят. Но и аз не ги владея и разбирам докрай. Защото, третият концепт, т.нар. „Смвол на Аз”, все още е само първично означен. Чакам книгата за него. Знам от Ем.Григоров от СУ, че този конструкт, изразява понятийно и метасинтетично, предполагана още от Платон, едносъставност на духовното /вече ви писах за това/. Че, „Символ на Аз-а”, означава нещо, което е неделимо, неструктуриемо, в иначе многоструктурната личностна „аз-овост”. Че този концепт се експлицира от Декартови идеи и през картезиански реминисценции на Мамарадашвили, се въвежда от френски изследовател, за да стигне и до неговия българския съоткривател и съавтор.
И то засега „аз-овете”, са само три. Не е изключено тяхното психотерминологично „рояване” да продължи. Не ви обременявам с азбучни термини за: „Аз-образи”; „Себеоценки”; „Аз-центрирана” психотерапия и т.н. Никога не бях допускал, и в най-смели хипотетични увлечения, че ще се появи и въпросната трета „Аз-овост”, означена с нова и все още непозната научна категория –„Символ на Аз-а”. И това ме изненада. Наистина бе и красиво. Не случайно в БНТ се формира и предаване ...„Красива наука” /което предаване не гледам; но бих ви изпратил есе: какво в моите дълги изследвания, сега ми изглежда изненадващо и условно „красиво”; често си повтарям и думи на Георги Данаилов, който идва в Копришкия ми дом – да не се взимаме все насериозно; защото и аз ИК , съм също и един „маскиран темерутин”/.
Трети път ще го кажа, ще го потретя. Сциентизмът изисква точно артикулиране, дори и на хипотетични научни конструкти. След известния ми, т.нар. още от Джеймс „малък аз” /открит и диференциран понятийно още в „Принципи на психологията”, 1900 г./ , който припомня и М.Дилова /2009/; и след Фройдовото „E g o”, или т.нар. „голям Аз”, известен от древността с метафората „Колесничарят”; само преди две години, млад колега, специализант в Париж, Ем.Григоров от СУ, красиво ни изненада, с трети концептуален вариант на „Аз-овостта”, наречен „Символът на Аз”.
Сякаш за потвърждаване и на Богдановата теза за „многоистинност” на субект-субективната, общо хуманитаристична феноменология; особено от сферите на Духовното, става ясна и горното, концептуално диференциране и на самата, така интегрална „аз-овост”.
В един минал коментар, в допуснато от мен отклонение за „Общия личностен модел – G P M “/, който все дописвам и не завършвам, вече над четири десетилетия; облягащ се и върху интертекстови диалози с проф.Богданов, особено след 2000г. и главно от неговия фундаментален труд „Отделно и заедно”/, драги Морис, съм си позволил да разделя концептуално: голямото „Аз”/ Ego-то/, от малкото „аз”/като био-психо-социално презентиран о п и т/ и да предложа негова, метапонятийна деконструкция, симплифицирана условно до „C A N” – Когнитивност- Афективност-Неосъзнатост. И като носещи, техни /на двата аза/, квазисубстанции, да предложа понятията-концепти: презентираност-Pr на „роли-R” на „индивида-I” с присъщите им „статуси-S” – записани в още една, последна абривиатура „ P- R I S”. Навързването на трите буквени изрази, води до лесно произносима и лесно запаметявана абревиатура: „ Приз на Его в Кан”/ PRIS на Ego в CAN / . Нещо като „Награда” на „Голямото Аз”, в някакъв символно-ментален град „Кан”- представляващ малкото но и безбрежно сложно „аз”. Сиреч, чрез когнитивно-афективния опит, субективно и неповторимо се изживява вродената индивидност, както и зададените от социалната среда– статуси, роли и т.н., и т.н.
Видимо е, че тези и други подобни на тях буквени модели, са все взаимно допълващи се, частично оригинални прочити на Фройдовата триделност, представена гениално, чрез Id, Ego и Superego. Личностната азовост не е само в Ego-то. Фройд интерпретира в цялост, био-пси-социогенността и на азовата психика, посредством назованите „части на психичния апарат на личността” /негов израз/. Нашият G P M, хипотетично формулиран и чрез интертекстов диалог, след 2000г. и все още непубликуван, е, метатеоретично усилие, да постави в система на „взаима допълнителност”, върху основата на Фройдовите постулати – на други пет-шест, академично легитимни психомодели /ще ви ги преназовавам и в други бъдещи диалози/. Тези вече световно престижни модели, за мен са по-разному евристични. Те не са антагонистично и взаимно отричащи се. Към тях, се присламчва и българският G P M, като „беден роднина” / и „темерут”/, който все още е научно нелегитимен. А вероятно ще остане и непубликуван.
Без тази дву, три и ен-измерна азовост, драги колега Морис, трудно бихте могли да анализирате и скритите ментални саморегулации на сетивно-емотивните доминирания, едновременно интуитивно и мисловно оцветени, при общуване с обективно – субектната красота... Моля ви, коригирайте най-подир и тезата си: „АЗОВОСТТА ОСТАВА ПАСИВНА В СВОЕТО ПРИВЛИЧАНЕ ОТ КРАСОТАТА”. Не, многоликата азовост, понякога е и по-разному активна, в това все омайващо ни привличане от Красотата. В отделни, специфични ситуации, може би е и обратното. Но като правило предполагам, не е така. Следва хипотезите ни да се верифицират изследователски... Но очевидно, вашата и у другите, красива интелигентност е и подкупващо сугестивна ...Затова пиша омекотено. С неприсъщата ми смиреност.
Ваш Искро, от Копривщица, 20 септември
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5463 |
|
Искро Косев - 2011-09-20 18:32:13 |
|
|
Благодаря ти Морис! Ти събуди у мен несемиотично надскачане на границата на езиковите клишета, които ако не са конвенционализирани, всички те могат да бъдат синоними едно на друго. Един малко реторичен въпрос: Възможно ли е да се предаде с инструмента на словото, на езиците, разказ за духовност, емоционална наситеност на преживявания и вълнения от “втория тип”. Вълнения от ”втория тип” наричам тези, които нямат като предмет на емоции реални събития, факти, словесни провокатори или зрителни и слухови радостни възприятия и усещания. Вълнения от “втория тип” наричам тези, които прииждат в моменти на досег до духовното, до онова, които свързваме с Вселенската енергия и мистика и наричаме” Божествено”.
Ние можем да го усетим, да го преживеем и със събудилото се у нас вълнение да признаем, че това не е нещо реално, не е от света, в който преминава ежедневието, а е нещо, което внезапно ни прави по-възвишени и ни кара да се чувстваме осенени от светлина, която не идва от слънцето.
Май се поувляках. Просто – правя дуплика.
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5462 |
|
Мария - 2011-09-20 11:03:02 |
|
|
Чета коментарите и си мисля, че не намираме на някаква граница, в точка на преход. Пред едно отвъд, което се изправя пред нас, независимо дали сме религиозни или не.
Проф. Богданов говори за вярата си, че в някакви мигове можем да излезем от ситуацията на семиотизирането. Откъде се поражда тази вяра, това усещане за праг на семиотизирането? Би ли съществувала тя, ако човек е само семиотическо същество? Как и защо у едно семиотическо същество идва желанието за излизане от семиотическото?
Пак за праг, но в смисъла на прерастването на обикновения знак в символ говори и Георги в последния си прекрасен коментар, който приемам с голяма благодарност. Мария, чието признание изключително ценя, защото е изказано от един професионелен семиотик, ме пита също за една граница - за прерастването на субективното семиотизиране в конвенция - процес, който, разбира се, съществува и който динамизира, но и застопорява знаковостта в клишета и стереотипи. Мария ме пита също за изтощението от красотата, т.е., пак за преминаването на един праг, прагът, в който възхитата се трансформира в досада. Да, този праг го има и той кара живеещите според красотата да търсят все нови и нови преживявания на красивото. Именно той е една от темите на "Цветя на злото" на Бодлер.
Защо в човешката личност възникват такива прагове, възниква стремежът да излезе извън рамките на очевидното? Защото в човека има отвореност към отвъдпределното. Тази отвореност се вижда в преживяването на вярата, която не е задължително да е религиозна, но която ни изнася извън рамките, в които сме поставени. Тази отвореност се открива и в надеждата, която също не се подчинява на очевидното. Надеждата може да бъде абсолютно в разрез с актуалното състояние.
Марта много хубаво говори за двата типа красота - античният и християнският. Единият е телесен, изпълващ сетивата, но и затворен в своята символичност. Статуята на Афродита е красотата тук и сега. Другият, който се вижда в иконата, въздейства върху сетивата ни, възхищава ни, но и ни препраща отвъд себе си. Единият е символичен, другият - не.
Мисля, че се намираме в ситуацията на разговор за втория тип красота, за втория тип преживяване, което, пак повтарям, не е задължително да е религиозно-осъзнато.
На добър път, Сократе!
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5461 |
|
Морис Фадел - 2011-09-20 09:32:38 |
|
|
Скъпи, ГГ, уверявам Ви, че нищо лошо не съм имал наум, когато съм казал "наследник"! Вярвам, че Вие оправдавате доверието на проф. Богданов, че го подкрепяте в неговите многопосочти изследвания на старогръцката литература и в развитеито на Новия български университет! Редно е чрез вас в Новия български университет да процъфти това, което години наред проф. Богданов е правил в Софийския университет! Не мислете, че ще Ви е лесно да бъдете това лице в България или по света! Но никога не се отказвайте! В тази връзка искам отново да върна към една част от предишния ви коментар, която за мен е символ на хубостта от общото мислене: "Напълно сте прав, че в момента във форума се усеща ведро приятелско настроение, лекота на казването, а дори и една хубава форма на съревнователност. Това обаче не се дължи на мен. Дължи се първо на проф. Богданов, който не се отказа от идеята, че форумът може да се получава такъв, какъвто се е получил в последната сесия. Понеже той не се отказа, и аз не се отказах да пиша, въпреки че на няколко пъти, тъй като и аз съм темерут, и то от най-проклетите, съм решавал да го направя.". За голямо мое съжаление наближава часът на моето заминаване и отдаване на тежка и сложна трудова дейност. Пожелавам на всички много здраве и приятелско говорене във форума! До нови срещи! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5460 |
|
Истинският Сократ - 2011-09-20 00:02:42 |
|
|
Сърдечно благодаря за чудния музикален и визуален ответ, Марта!
В главата ми се завъртя онова апотеозно „Лебеди мои!” на мощния шаман на красивото и отношенията на българския дух с него – уникалният наш Радичков.
Да се спусне някоя сълза, когато ни погълне красива музика (като тази), се случва
на мнозина. За форума пък, може да се окаже, че сме цяла малка армия от често просълзяващи се „темерути”. Някои със сълзи, други навярно по-скрито…
Във всички случаи, железните нямат по-големи шансове, особено в дискусии, каквито
се пораждат тук.
При мен винаги се е получавало нещо като съзнателно търсене и предпочитан избор
на по-тъжните, страдалчески лица и знаци на красивото. Няма да ви удивя с това, че
ме хващат слънчогледите на Ван Гог пред дузини прелестни (ни най-малко кичозни!)
цветя и букети с вази и без вази. А в слънчогледите, ако ме питате, се е стаило огромно страдание, дива, грозновата сила из недрата на самата жива природа… И ако има някаква няма красота - в нейния светъл, дневен, умиротворяващ смисъл - тя може да бъде усетена дотолкова, сякаш освен разтворители в боите са прокапали и сълзи на твореца…
Тази дискусия ме изправи не само пред моите, но и пред вашите въпроси, които
съм подминавал, до които не съм стигал. Блаженство е да виждам как изронвате, как
усърдно шлифовате отговори, как ги смесвате в една нарастваща, с любов подбирана
колекция.
Не се пестете, Лебеди мои! Сигурно би ви приветствал мъдрецът (също изтърващ често по някоя сълза приживе) Йордан Радичков, надничайки във вдъхновението, оригиналността и „темерутското” българско упорство, с които напредваме по дирите на
тайнствения Верблюд на красотата.
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5459 |
|
DeKarabah - 2011-09-19 22:12:51 |
|
|
Напълно съм съгласна с теб Морис, че трябва да бъдем внимателни към знаковата дейност, и да разбираме под “знак” това което хората разбират. Съгласна съм, че общоупотребимото значение на знак е “нещо, което замества друго нещо”, с което веднага трябва да приемем антропоцентристката семиотична концепция. ОК! Съгласна съм. Има някои неща, които предполагам в дискусията да се изяснят. Ето, например:
Означаването е семиотична дейност, при която се приписват значения на неща и обекти . Менталнато дейност трансформира тези значения в абстракции, с които борави в своите представи и емоции. Това абстракто съзнание създава и усещането и емоцията и преживяването на красотата. По-долу, професор Богданов напомни за стимуланти, които са способни да интензифицират тази дейност, навярно семиотична. Означаването и създаването на семантично съзнание е способност, струва ми се, най-вече човешка. Овладял способността да означава, човекът почва да означава и да натоварва със значения обекти, които реално могат и да нямат това значение. Какво значи “да нямат”? Значи да нямат конвенционално приетото значение. Да, на благодарение на езиковата дейност това “неправомерно приписано значение” почва да се конвенционализира. Така ,например, представата за женска красота и отношението и към пропорциите се променя с вековете. Така, например, вместо да оцени красотата й, човек е приписал на кометите злокобни или съдбоносни значения, а игнорирайки външния “некрасив” вид на коминочистача, му приписва благоприятни значения. Кометата и коминочистачът знаци ли са?
И още един въпрос, който ме занимава – има ли процес на изтощение на ентусиазма при възприемане и преживяване на красотата. За реалните обекти, които ни смайват и радват с красотата си, наверно има, поради адаптацията на чувствеността. А за духовните, за красотата на божественото, за светлината, която наричаме красота, не зная.Ако има такова изтощение, то напълно ще потвърди идеята, че красотата е знак.Необходим става преходът или преливането към друго. Тази необходимост се изяснява и от психиатричните практики.
Благодаря ви, че ме търпите. Вие сте чудесни!
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5458 |
|
Мария - 2011-09-19 12:45:42 |
|
|
Сократе, благодаря Ви още веднъж! Аз наистина дължа по-голямата част от знанията, работата и реакциите си на проф. Богданов. Той ме е научил и продължава да ме учи на страшно много. Но "наследник" е етикет, който опростява твърде много по-сложно и динамично отношение. Затова не е правилно той да се употребява. Да вземем от него като задача за постигане това, което казвате за опита и приемствеността, а другото да не казваме.
С пожелание за хубав понеделник! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5457 |
|
ГГ - 2011-09-19 12:41:35 |
|
|
Дьо Караба, отвръщам на поздрава ви с това:
http://www.youtube.com/watch?v=rNFD77NMpOU
Морис и Георги, благодаря за коментарите ви, защото те завършват онова, което не казах в моя. Не бих искала да добавям нищо друго, защото не искам да нарушавам усещането за пълнота, което ме обзе.
Проф. Богданов, благодаря за думите ви, но ще ви помоля за още малко време да помисля върху семиотизирането на красотата. Основният ми личностен проблем е, че много малко съм осмиляла възприемането на красивото - може би просто съм му отдавала нужното внимание и съм го отминавала. Особено ако говорим за красотата на формите. Същото не важи обаче за звуците. Ако една прекрасна картина може да ме върне един, два пъти към себе си, то музиката, която харесвам, постоянно ме дърпа към себе си. За да разбера дали схващам правилно казаното от вас, ще допълня подробността, че имах учител в отглеждането на вкус към съвършенството на музиката в лицето на моя дядо - в този смисъл, акт на семиотизиране ли е, че й реагирам, защото винаги, когато я чуя, неминуемо се сещам и за онзи, който ме е въвел в нея?! Също така, разбирам, че нещо е красиво, когато ме разплаче. Това отново ли е семиотизиране - веднага свързвам видяното със знак за друго, често пъти неназовимо, но друго? Май и аз скоро няма да успея да се "удържа в блаженството на съвсем кратко неподдадване на напора на семиотизирането"... |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5456 |
|
Марта Методиева - 2011-09-19 11:57:57 |
|
|
ГГ, благодаря за живописния отговор на моят провокиращ въпрос! Връзката между вас и проф. Богданов е толкова красива като връзката, за която говорите: "като превръщаме обикновения знак на някакъв обект в символ, ние създаваме ценностна дистанция между него и себе си. Така това, което обичаме и виждаме като красиво, започва да ни се струва по-цялостно, по-завършено, с повече качества от тези, които сами притежаваме. В този смисъл елементът на очарователна тайна в символа на красотата е плод не толкова на някаква наша познавателна слабост или грешка, колкото на заслепяващата светлина, която сме го накарали да излъчва.". Казаното от Вас е семиотика на духа и красотата, създаваща нов свят! Аз от сърце се радвам, че във форума се очерта една силна научно-изследователска група, която професионално да подходи към хуманитарната наука! Едно ново поколение, което подхожда с разбиране към нашата по-стара общност! В неделния следобед вчера се върнах назад във форума и попаднах на възхитителния коментар на проф. Богданов, в който с толкова мекота и вяра Ви обявява за своя наследник! За мен стана много мило! Много рядко в този свят един ученик може да достигне до душата и разума на своя учител, да получи подобно признание! За първи път виждам това да се случва в България!Една красота, която блесва с "повече качества от тези, които сами притежаваме"! Поздравявам Ви за създадената красота! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5455 |
|
Истинският Сократ - 2011-09-19 11:46:18 |
|
|
Благодаря, Сократе, за изключително милите и топли думи! Напълно сте прав, че в момента във форума се усеща ведро приятелско настроение, лекота на казването, а дори и една хубава форма на съревнователност. Това обаче не се дължи на мен. Дължи се първо на проф. Богданов, който не се отказа от идеята, че форумът може да се получава такъв, какъвто се е получил в последната сесия. Понеже той не се отказа, и аз не се отказах да пиша, въпреки че на няколко пъти, тъй като и аз съм темерут, и то от най-проклетите, съм решавал да го направя. Връщал съм се и съм изпитвал в себе си най-вече това, което, ако използвам един израз на Барт по повод на Флобер, се нарича “ефект на реалността”.
Използвам израза на Барт, но не и смисъла, който той му придава, а този, който му придава проф. Богданов. За мен ефектът на реалността е в промяната и прехождането. Когато от един станеш друг, благодарение на компромис с убеждението, че личността ти трябва да бъде изцяло подчинена на законите на непротиворечието, ставаш по-реален, което ще рече – по-истински и може би по-ценен за себе си и за останалите. Така се боря и в личен план с темерутството; по-близките ми, част от които пишат и сега във форума, знаят това.
На второ място прекрасната дискусия се дължи на Морис, който защитава тезата си търпеливо и последователно, без да се изостря срещу онези, които не са съгласни с него, или пък казват нещо, засегнати не толкова от самата тема на разговора, колкото от дума-термин или изречение, в което могат да се припознаят. Ето и сега, виждате как хубаво и меко Морис разговаря с проф. Мария Попова.
Та така, Сократе, мога да Ви благодаря истински за думите, само ако се опитам да отговоря на въпроса, който ми поставяте – защо това, в което виждаме символа на красотата, започва да ни се струва непознато. Струва ми се затова, защото като превръщаме обикновения знак на някакъв обект в символ, ние създаваме ценностна дистанция между него и себе си. Така това, което обичаме и виждаме като красиво, започва да ни се струва по-цялостно, по-завършено, с повече качества от тези, които сами притежаваме. В този смисъл елементът на очарователна тайна в символа на красотата е плод не толкова на някаква наша познавателна слабост или грешка, колкото на заслепяващата светлина, която сме го накарали да излъчва.
Има, разбира се, и друга причина. Тя е, че между нас, сложния, но иначе редови знак, който си въобразява, че е през повечето време символ, тоест нещо в което значение и означаващо са идентични, и символът на красивото, в който виждаме действително постигната тази идентичност, се спретва нещо като интрига. Тогава в красивото, както прекрасно е написала Марта в последния си коментар, ние виждаме не край и резултат, а същинско начало. За да притежаваме красивото, което виждаме като морален и естетически образец, трябва, следователно, да го достигнем там, където сме го поставили, да се променим и да преходим от обикновения знак за съществуване, който през повечето време сме, в идеалния знак за съвпадение между идеал и израз. Оттук и ролята на красивото в разбирането на реалността като прехождане: като подтиква към промяна, красивото дава много силен стимул за това, реалността да бъде на повече места и за по-дълго време именно тази реалност, която желаем да бъде.
Увличането по сюжетите на Юго, което подобно на Марта и сам съм изпитвал, може би се дължи до голяма степен на разминаването между, от една страна, символите на красотата, и, от друга страна, усилията по постигането на реалност, в която сме по-тясно свързани с тях. Какво прави Юго, бидейки брилянтният по-скоро готически, отколкото романтически фокусник: показва, че когато символът на красотата стане нещо реално за този, който го желае, той или престава да бъде символ на красота и пропада, както се случва с героя Феб, или, понеже е необикновен, изроден символ, припламва с изключителна красота и мигновено заедно със себе си изгаря и самата реалност на свързаността, както се случва с героя Квазиомодо.
Тъкмо това разминаване между идеалната и практическата реалност на красивото, между неговите символи и знаци, бива възпирано от вярата. Отложена за по-уредения отвъден живот, срещата с божествения символ на красивото не може да разочарова; нещо повече, изключено е в такъв случай символът да остане неразпознат или да бъде погубен, както става в тукашния живот със символа Христос. Затова и сега си мисля, че заглавният текст на Морис, без той да го казва пряко, носи в себе си силно и лично повлияно от теологията разбиране за красиво. Затова красивото тук според Морис е неочаквано и неразпознаваемо – защото е очаквано и истински разпознаваемо в отвъдния живот.
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5454 |
|
ГГ - 2011-09-19 10:52:41 |
|
|
|