Нямата красота |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/48_1.jpg) |
МОРИС ФАДЕЛ
На Мария Вирхов
Красотата може и да е нетрайна, субективна; може би е вярно това, че всеки си има собствена представа за нея, което дава самочувствие и оправдание на грозните, или че такава представа е културно и институционално формирана; да, красотата може и да е шаблон, идея, както твърди класическата естетика, но все пак, неизвестно как, тя изненадва. Срещата с хубавата гледка, красивия човек или вещ е неочаквана. Откъде е тази неочакваност, след като имам в съзнанието си утвърдени схеми за красивото, след като зная какви хора ме привличат, какви вещи и какви пейзажи ме възхищават? Каквито и предварителни нагласи да имам за него, красивото ме изважда от равното състояние на ежедневието. Изважда ме, въпреки че сбъдва очакванията ми за красиво. Ако има нещо, на което красотата твърдо да се противопоставя, това са Бодлеровата тема за досадата и Хайдегеровата – за скуката. Тя не ни оставя безразлични. Вероятна причина за непредвидимостта на красотата е сетивната й природа. Мога добре да познавам някаква миризма, но винаги, когато се натъквам на нея, тя ще ми въздейства със същата сила, както при първия път. Сетивността не е без отношение към съзнанието и понятийността, ала тя не се затваря в тях, подобно на абстракциите. Кое е първото при сетивния опит – схемата или досега с оголената реалност? Мога ли да имам чист, “незамърсен” с понятия, с логос допир с реалността? Сигурно, но нищо не бих узнал за нея, тя за мен не би имала състоянието на реалност. Тя просто би ме връхлетяла, както невидимият ток убива онзи, който както не знае от какво умира, така и изобщо не разбира, че умира. Понятийният момент в сетивността ни среща с една особеност на езика и мисленето, при която е налице не толкова смисъл, както е при абстракциите, а посочване. Дори да се сблъскам с вкус, който не познавам, моите вече формирани “вкусови понятия” ще ми го посочат като непознат. Посочването е граница между логосния и нелогосния свят. То показва, че езика и мисленето не са самодостатъчни, а се отварят към сфери извън себе си. Отварянето е вътрешно свойство на езика. Личните местоименията, както твърди Бенвенист, нямат значение сами по себе си, а сочат към говорещия. Език без лични местоимения, би бил съставен само от названия, но не би давал никаква възможност за употреба. Нечовешки език, мъртъв, но не в значението на език, който вече не се говори, а на такъв, на който изобщо не може да се говори. Красотата обаче притежава и една несетивна черта: формата. Тя, разбира се, е сетивно-възприемаема, но не е отдадена на сетивата. Имам сетива за мирис и звук, не и за форма. Формата може да е напълно абстрактна. Несетивността й води до нейното слагане в реда на понятията. Но това ли е тя? Да, сигурно съм в състояние да изведа понятия за правилната форма. Но защо тогава ми въздействат като красиви обекти, които не се съобразяват с тях? И защо форми, за които нямам нито представа, нито опит, каквито ми предлага например сюрреалистичната живопис, ми изглеждат красиви? Може би по същия начин ще ми стори красив и един извънземен пейзаж. Освен че е несетивна, формата явно не е и понятие. Или по-точно не е понятие, ограничено в мисълта. Тя е контакт между мисълта и външното на нея, като мисълта не се ръководи от съществуващите в обсега й модели, а открива и очертава нови. Доколкото е форма и е сетивна, посочваща понятийност, красотата не е репрезентация. Репрезентацията се подчинява на закони, на клишета, като например прочутото триединство на време, място и действие в класицистичния театър. Красотата затова изненадва, защото не е задължена да следва стереотипи. В този смисъл е разбираемо разпространеното виждане, че всеки си има собствена идея за красота. Разбираема е и на пръв поглед необяснимо защо непрекъснато менящата се мода, както и постоянно критикуваните от марксистите “стоков фетишизъм” и “консуматорство” – желанието на хората да купуват все нови и ненужни, но привличащи окото, красиви неща. Идеята за протичането, определяща за по-новите размисли на проф. Богдан Богданов, съдържа потенциал за критика на репрезентацията. Репрезентацията е удвояване на реалността, заместване на съществуващата действителност с друга, която я представя, но извършва това според определени нагласи и правила. Удвояването, дублажа, симулакромът, огледалото са типични постмодернистки фиксации, които издават невярата, че между човека и света е възможно взаимодействие; те са свързани с убеждението, че човекът е самозатворена система, която общува с външното само опосредствано, при помощта на предателски изкривяващата призма на знака, образа. Протичането не изключва знаковостта (едва ли сме мислими без нея), ала не разглежда знака като пречка между нас и реалността. Знакът е просто част от обмяната между човека и света. Ето защо той не е устойчив, а непрекъснато бива заменян с друг. Проф. Богданов обича да говори за преформулирането, за нетрайността на убежденията ни, за необходимостта от преочертаване на границите. Текстът, особено литературният, е за него модел реалност, понеже собствената му многоизмерна структура и перспективи за различни тълкувания съответстват на многоизмерността на действителността, на разнообразието от разбирания за нея. Моделът не е репрезентация, удвояване, той не замества едно с друго, а е правене видимо и обозримо на нещо, което надхвърля способностите ни за обгръщане. Бидейки модел на реалност, текстът не изобразява или отразява реалността, а е възможност за общуване със сфера, чиято степен на сложност е съотносима със степента на сложност и променливост на самата реалност. Опитът с красотата е вид протичане, защото е обръщане към външното или въобразяване, което не съблюдава правила, както прави репрезентацията. В него знакът не е готов заместител, който прикачаме към видяното, за да го разбираме. Всъщност ние като че изобщо не разбираме или разбираме, без да знаем как става това. Красивото лице, тяло, вещ, гледка ни привлича толкова бързо, че съзнанието няма възможност да се включи. Изведнъж, без да сме готови, отникъде, се явява формата на красивото. “Изведнъж”, понеже красотата не е в чистия свят на понятийното, на логиката, не се подчинява причинно-следствените връзки, не е ангажирана с процедурите за определяне на правилното и погрешното съждение. Понеже тя не е само мисъл, а е затихване на мисълта, пред нещо, което я надхвърля: света. Внезапно събиране със света, при което общото не се явява в обичайната си разделеност от онова, което включва, не е абстракция, тъй като, за да се появи абстрахиране, е нужно дистанцирано съзнание, хладен поглед отгоре, а такова нещо липсва при красотата. Протичането при опита с красотата наистина е толкова бързо, че факторът “време” сякаш е елиминиран. Красотата е застиване на мига. Затова с нея обикновено се занимават кратките форми като стихотворенията. Затова тя трудно се описва, а най-добрите текстове предпочитат да не го правят. Яворов не съобщава какви са двете хубави очи, той казва: “Две хубави очи”, което значи “Ето две хубави очи”. Защото красотата не се осмисля, езикът предпочита да я посочва, указвайки по този начин на границите си, на момента, когато не може да бъде репрезентация. *** Само че стихотворението на Манделщам “Silentium” не иска красотата да се сдобие форма. Привеждам както българския превод, направен от Светлозар Жеков и публикуван в сайта “Моята библиотека”, така и, за сравнение, руския текст. Не е родена още тя – и музика, и слово дивно, и всичко живо неразривно все още свързва в същността. Морето диша безметежно, безумно светъл е денят, лазурно-черният съсъд е в пяна люляково-снежна. Първоначална немота устата моя да познае, кристална нота тъй витае с вродена звънка чистота!
Венеро, остани си пяна, пак слово, музика бъди, душа, в душа се прероди с изконната природа сляна! * Она еще не родилась, Она и музыка и слово, И потому всего живого Ненарушаемая связь. Спокойно дышат моря груди, Но, как безумный, светел день. И пены бледная сирень В черно-лазоревом сосуде. Да обретут мои уста Первоначальную немоту, Как кристаллическую ноту, Что от рождения чиста! Останься пеной, Афродита, И, слово, в музыку вернись, И, сердце, сердца устыдись, С первоосновой жизни слито! Красотата тук е отваряне на нещата едно към друго - на смисъла, понятийното (словото) към звука, безпонятийното (музиката) – отваряне, при което общото, цялото не е различно от частите си. Такова явление има не само при красотата, но и в любовта (ето защо Афродита (която в българския превод е Венера) е богиня и на красотата, и на любовта). Подобно общо обаче може да съществува в най-чистия си вид единствено при нероденото, в неговия съвършен покой - затова стихотворението се занимава с тази тема. Само неродените хора не са отделни от обобщаващото име “човек”. Спонтанно възникващата, природна и поради което изначална връзка в красотата прави от нея, красотата, противоотрова срещу нихилизма. Нихилизмът идва от разграничението и привилегироването; от раздялата например, на материалното с духовното, което исторически първо води до издигане на духовното и отхвърляне на материалното, а после до обратното – отричане на духовното, накрая до принизяването и на двете и обявяването на нищото за парадоксален негативен идеал.
Нито митологичният гръцки мотив в стихотворението, нито идеята за свързаността са случайни. В програмната статия “Утрото на акмеизма” Манделщам казва, че съществуването е “висшето самолюбие на художника”, а малко по-надолу се твърди, че най-прекрасното за художника е битието. Азът, самосъзнанието се преживяват като отстранени от потока на съществуването. Тук – обратно – изисква се азът да е част от този поток. Място на подобно вплитане е изкуството, където авторското (а и това на публиката) присъствие не е отделено от произведението, втъкано е в него; където наблюдаващото, преживяващото и познаващото съзнание не заема привилегирована позиция извън представяното. Ако действителността, където азът и случващото се са отграничени, създава измамната увереност за такава позиция, изкуството разобличава измамата. Затова Манделщам смята, че произведението е по-важно от реалността. Странните финални стихове на “От какво душата е тъй пееща…” (“Отчего душа так певуча…”) “И истински ли съм, / и ще дойде ли действително смъртта?” (“Неужели я настоящий / И действительно смерть придет?”, преводът е мой – М.Ф.) не трябва да се разбират в смисъл, че аз съм плод на егоизма си или – по марксистки и фукоистки – че съм нечии социален конструкт, а че собствената ми реалност и дори удостоверяващото най-твърдо тази реалност – смъртта ми (понеже мога да си въобразявам какво ли не за себе си, но смъртта ще ме сведе до баналната ситуация на обикновеното живо същество) са нереални пред надмогващото ги произведение, както е нереално усещането ми, че летя, когато всъщност летящото е самолета. Сега вече виждаме защо включващото и надхвърлящото аз-а произведение е за Манделщам битието. Изкуството не разкрива и не явява битието, то е самото то, понеже там, както никъде другаде, обектът и субектът, познаващият и познаваното, чувстващият и чувстваното не са разделени. Битийната реалност на литературното произведение според Манделщам се определя от словото. Логосът не е само съдържанието на думата, той е обуславящото равнопоставеността между различните нива на думата. Манделщам използува юридическия израз “равноправие” (“Утро акмеизма”). Никоя част на думата, нито звука, нито смисъла, може да иска водеща роля. Всеки елемент е равносилен на другия. Логосът пази това равносилие, той е мяра и ред. Словото е реалност не в емпиричния, а в битийния смисъл на думата, защото при него липсват присъщите на емпиричния опит разединение и фрагментарност. То е реалност, по-висша от видимата реалност, защото за разлика от нея не е разпарчатосано. Докато реалността ни не явява като част от себе си, при словото е винаги налично едновременното присъствие на звук и смисъл. Целта на поезията на Манделщам, както се вижда от въодушевлението, с което той говори за гръцката античност, е да върне словото към елинската му употреба. За поета думата за древните елини е “деятелна плът, разрешаваща се в събитие” (“О природе слова”, преводът е мой – М.Ф.). Словото преодолява модерното разделение между езика и света. То не е знак, маска, непрозрачно покривало, ала не е и просто активен участник в случващото се. Манделщам използва думата “плът” в християнското й значение – като реалност, която не само изчезва и е тленна, а и която по чудесен начин бива възродена във въплъщението й. “Деятелна плът, разрешаваща се в събитие” значи плът, с която става събитието на въплъщението, както “Обичам те” събужда любов, както молитвата, която се сбъдва. Езикът, следователно, не е инструмент, нещо “за да”, нито е последица, а е причина, творящо действие. Поетът нарича словото “свободно въплъщение”, т.е., езикът за него не е робски застопорен за света, а самостойно създаващ събития (“О природе слова”). “Свободното въплъщение” обаче не е произвол на означаването, какъвто предначертава Сосюровото разделение между думите и съществуващото, реализирано в настъпилия по-късно опит идеологиите да заместят и трансформират действителността и в днешния ексцес на рекламата. Манделщам твърди, че “думата блуждае свободно около нещото, както душата около изоставеното, но не забравено тяло” (“Слово и культура”, преводът е мой – М.Ф.). Откъде идва блуждаенето и незабравянето? Какво събира думата и посочваното от нея, душата и тялото? Нищо, освен любовта, защото тя е свободно приобщаване на обичащия към обичания, ненасилническо и нецелево привързване на две независими същности. “И морето, и Омир – всичко е движимо от любовта” (“И море, и Гомер – все движется любовью”, преводът е мой – М.Ф.) - се казва в едно от най-известните стихотворения на поета. “Свободно въплъщение”, следователно, е себепожертвувателно-грижовен любовен избор (който всъщност не е избор, защото обичащият не избира кого и дали да обича) от думата на означаемото. Християнските обертонове в интерпретацията на гръцкото разбиране за словото издават желанието на Манделщам за връзка между елинизма – от една страна - и Византия, средновековието, от друга. То е другата любима епоха на поета, освен античността. Поетът сравнява стихотворението с египетската погребална ладия, където се събират всички неща, необходими за отвъдния живот на мъртвия. Връзката с неговото разбиране за словото е ясна: произведението е настояще, материалност, но е и потенция за бъдещо творене на живот, за предстоящо въплъщение. Текстът не е даденост, вещ, ала не е и отсъствие, нищо, а посяване на събитие; той е обърнат към едно “утре”, към едно извън-себе си, с което ще се обедини и което е истинското му “себе си”, така, както отделеният от Бога християнин се стреми към Него и Той, Създателят, е действителната му същност. Литературният текст няма нито практически, нито теоретически, а теологичен смисъл; той е отвъд всяко приложение и познание, но без да е в съгласие с традиционния естетически принцип “Целесъобразност без цел”, без да е произвол, незаинтересован от нищо друго, освен от собственото си утвърждаване. Манделщам събира гръцката античност и християнството, защото там предметите не са безразлични спътници на човека, а са църковна утвар (“О природе слова”). Отново просветва идеята за словото. То е именно утвар, защото материалното в него (звука) е обърнато към смисъла, но без той да го замъгли, както утварта в литургията е видима и усетима и въпреки това не е просто вещ. Доколкото събира материалното и духовната енергия, елинистическия свят за Манделщам свят на символа и самото слово е символ. *** Красотата е като словото – постоянно въплъщение на сетивно-несетивното тежнение към съзерцаеми прекрасни форми. Както словото, тя е материална и нематериална, съприкосновение и концептуализиращо очертаване. Но защо стихотворението иска Афродита да остане пяна, защо красотата и любовта да продължат да са неродени? По подобие на Лилиевото “Небето е безумно синьо” преводът казва “Безумно светъл е денят”, в оригинала е “Но, как безумный, светел день”. “Безумно светъл” означава толкова светъл, че умът не е в състояние да го възприеме. “Светъл като безумен” няма смисъла на “светъл като луд”. Лудият не е лишен от ум, а е с погрешно устроен ум. “Светъл като безумен” значи открит, какъвто е нямащият ум, каквито казват, че са животните, а не лицемерен като хората. Умът за разлика от лицето и тялото е невидим, той не може да бъде нито красив, нито грозен; тайно оръжие е, действа от засада; благодарение на ума и само на него имаме възможността да лъжем, да сме забавящо-отмъстителни. Горко на жените, които харесват умни мъже, защото те, освен че са рядкост, а и колкото по-умен е един човек, толкова по-умело знае как да заблуждава! Стихът “Но, как безумный, светел день” въвежда единственото противопоставително “но” в цялото това безконфликтно стихотворение. Денят е в контраст с останалото, понеже все пак красотата се нуждае от ум, пред когото да се яви, пък макар и тя да прави неосъществима неговата способност да прикрива, защото пред красивото пресметливостта и чистата абстракция замълчават; минимален, но все пак ум. В превода още четем: “Душа, в душа се прероди”, в оригинала е: “И, сердце, сердца устыдись”. Сърцето има повече общо с красотата от душата. Душата, макар и чувстваща (казваме, че тя страда) клони към извънсетивното. “…Абстракциите “кръг”, “триъгълник”, “линия” или “точка” изключват връзката с плътта или изобщо с материята. Значи при абстрахирането и душата следва да се отдели от тялото” – твърди Плотин (“Енеади”, изд. “Изток-Запад”, С., 2005, пр.: Цочо Бояджиев). Сърцето – най-сигурният симптом, че сме живи или мъртви, защото няма жив човек с преустановено сърце, но не е така при мозъчната смърт – е сетивно, то се усеща, както е невъзможно да бъде извънсетивна красотата. И същевременно то не е изложено - красотата не е безпонятийна. Сърцето трябва да се засрами от сърцето, от себе си или от друго сърце (стихът не е много ясен). В красотата е силата на показа, който е в състояние да ни накара да забравим същественото. Тя може да прикрива същността, както ефектната опаковка на стоките да маскира лошото им качество. Красотата не е далеч от лъжата. Тя започва да мами, когато показа се отдели от спонтанното, неизвестно как възникващото единство между понятийно и безпонятийно, и получи самостоятелен живот; когато формата се сведе до стандартна концептуална схема. Тогава тя става репрезентация, клише за красиво, с каквото са пълни пазарищата; поставя се в услуга на преднамерената “воля за красиво”, затваря се в тиранична схема, която трябва да спазват всички, които искат да са хубави. Отделянето на показа в красотата е нихилизъм, отричане на самата красота. Затова в статията “Слово и култура” Манделщам съветва да се пишат безобразни стихове. “Безобразното” за него не е безформеното или абстрактното, а ситуацията преди опасната самостойност на образа. Точно както “немотата”, която в стихотворението е наречена “първоначална”, не е замлъкване. Немият не е мълчащ. Първоначалната немота е чистото желание да се каже, откритата възможност на протичането, неотграничаването на изказването от казващия, на образа от смисъла, на звука от значението, на словото от музиката. Само доколкото съдържа това неотграничаване, красотата носи неочакваността, събитието; нейната същност, както е видял Достоевски във фразата “Красотата ще спаси света”, е близка до тази на спасението, което, макар и постоянно желано, винаги ни изненадва.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Мария, името Ви само говори за тайнството
на смисъла да се говори. Защо ви е смутила толкова щипката ирония,
която маркизът пуска тук и там? Нравът ми е такъв, но старая се да бъда
и самоироничен, вероятно без да ми се удава твърде. Човекът е сложно, трудно да се управлява само нещо…Остава ми да се надявам, че и Вие сте вложили мека и
прелестна ирония в опасенията си от моя милост.
Това, с което идвате (сигурно не за пръв път) в красивия „хаос” на форума, в тази,
толкова грабваща дискусия, заслужава онзи „отличен”, който не ми е дадено
да отсъждам…”За да се разпознае и различи красивото трябва да се съпостави с нещо друго, да се открие различие или еквивалентност между тях и да му се даде оценка. Но пък, за да се направи това е необходима способност за различение.За един две неща могат да са еднакви, но за друг – едното да е по-красиво от другото.” ЕТО, ТАМ Е,
което тревожи и буди ирониите и самоирониите на Маркиза. Впрочем, със същата вероятност за подходящ псевдоним можете да ме приемате и като Марксиста, Максималиста или просто Марко Тотев (самоирония, забеляза разбиращата от юрисдикция Маркиза).
Ако приемем, че стоя под дъжда като смешния в очите на улегналия българин
адвокат Марко Тотев (вижте, ако решите, Уикипедията), какво по-хубаво?
То, май, всички стоим под дъжда…А Марко, изглежда да е бил същият страстен покерджия като Достоевстки, само дето не е написал нищо друго освен адвокатските си защити и някои общински резолюции…Тъжна и самоиронична съдба, затова и
българите сме се вкопчили с любов и умиление в този си Голям национален образ и герой…
Но ние тук, във форума, пишем, опитваме да кажем, търсим основанията за известното си по-късно вникване в неща, с които по-богатата и по-красива Европа ни води „по точки”, може да не успяваме в писането като Достоевски, но умеем да го четем, трупаме, сравняваме, ровим, не се пестим да споделяме изровеното…
Това му се привижда на маркиза, удивителна Мария ! И никога не се страхувайте
от неговата ирония. Той очаква същото от Вас. Иначе, що за красива диалогичност
би могло да получим?
Пак се измъкнах без да кажа нищо по същество. Макар нещо да ми се трупа.
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5442 |
|
DeKarabah - 2011-09-18 20:58:47 |
|
|
Невероятно! 20 години на проекта НБУ! Истински проект, а не инерция. Честито професор Богданов! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5441 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-09-18 20:51:58 |
|
|
Радвам се на включването ти, Мария! Ти, както разбирам, твърдиш, че различието е знак. Различието между кокошката и яйцето на какво е знак? И защо трябва да бъде именно знак, а не нещо друго, например просто едно различие? Ако е знак, то същото ли е като нотното писмо? Едно и също ли са двете? Не, защото едното замества липсваща върху листа реалност, а другото не замества нищо. Едното е знак, защото като такова е знак на/за нещо. Различаването е знаково-пораждаща дейност, но тя не е достатъчна за изграждането на знакови структури в конвенционалния смисъл на думата, каквито са пътните знаци, азбуката, нотното писмо. За конвенционалния знак са нужни правила, система, код. Означаването е субективен процес, за който това не е необходимо. Красотата не е знак в конвенционалния смисъл, защото не замества нищо. В нея обаче е налице действието на означаването. Не твърдя, че символизацията не е знакова дейност, а настоявам, че тя е специфичен, особен знаков процес. Примерът, който даваш с твоите познати не представя преживяване на красотата, а оценъчно-класификационна реакция. |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5440 |
|
Морис Фадел - 2011-09-18 20:45:34 |
|
|
Благодаря Ви, проф. Богданов! Нямаше да достигна до тези разбирания без Вашата помощ, без помощта на приятелите от форума (позволявам си думата "приятели", въпреки че не познавам лично всички вас, но приятелството за мен е нещо, което не е обвързано само с персоналната близост - човек може да се чувства приятел с Платон, въпреки че го делят хилядолетия от него). Ще прочета с нетърпение разказа, който ми препоръчвате.
Разбира се, че реалността е преход към друго, протичане, среща с другото, каквото е красотата.
Честит рожден ден на НБУ, моят, нашият университет!
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5437 |
|
Морис Фадел - 2011-09-18 19:05:18 |
|
|
Здравейте!
Отдавна не съм влизала във форума по две причини: Първата е, че никак не се чувствам комфортно между специалисти по антични текстове. Аз най-малко съм такъв. Втората е, че темите леко приплъзват от акцент на акцент и авторите отстояват своите тези не винаги с коректността на равноправни участници. Плашат ме усещания за благородничество, за неоспоримост, за наивна правота или за застъпничество. Впрочем, форум като форум, ясно е, че такъв трябва да бъде. Но очевидно, аз не съм за него. Но сега, се появи тема, която не може да не ме накара да "клъвна" и аз да се обадя. Прекалено настойчиво става дума за знаци, различение, разпознаване, семиотика... Така, че вдигам ръка. “Кажете, Мария”, чувам гласа на професор Богданов. Преглъщам смутено, оглеждам се да видя кой, как ме гледа, особено внимавам за иронията на Маркиза Де Карабах и започвам:
От прочетеното от мен във форума разбрах за известен спор за това “Що е красота”, знак ли е, не е ли знак, разпознаване ли е, различение ли, съществува ли самостоятелно и ако не – значи не е знак и следователно няма семиотичен прочит и т.н.
Според мен (и според Пърс, разбира се) опредлението за знака не е само “Нещо, което стои на мястото на друго нещо (Морис казва, че след като не стои на мястото на друго нещо, не е знак), а също и следствието е изключително важно, а то гласи: “Знакът е смислоразличение, той е различие”. Ако можем красотата да смислоразличим от нещо друго, например от по-малко красота, от известна грозота, от грозота и т.н., значи тя е знак. Също така е ясно, че поради ментални причини тя не е статична, устойчива, застинала величина , а е крайно динамична и зависи от ментални прищевки и индивидуален опит. Разбира се, едно е да говорим за красотата като понятие, абстракция и жизнена мотивация (което личи от коментарите на форума), а друго е, малко да семиотизираме. Аз се опитвам да правя второто.
Такаа, също така един слънчев ден може да е “красив”, но може и да е досаден.
Чували сме математиците да говорят за “красива” формула или за “красиво уравнение”.
Мой познат”А” сподели с мен, че е видял съпругата на колегата си “В”, която била много красива. Случи се и аз да я видя. Въобще не забелязах и намек за такова определение. Скоро след това се случи да видя и съпругата на “А”. Тя беше почти копие на съпругата на “В” и не можеше да претендира за хубост. Е, това, разбира се, според мен.
Искам да кажа, че красивото се определя и от други две неща: от наличието на хармония и от съпоставката. Ако при съпоставката трепнеш асоцативно и емоционално в съответствие с личната ти представа за красиво,то възприемаш нещото като красиво. Постигната е естетическа хармония.
Красива е Велената, казва астрономът, красива е формулата на Айнщайн, красива е жената на “В”, защото в тях се открива някаква хармония – физическа или емоционална.
За да се разпознае и различи красивото трябва да се съпостави с нещо друго, да се открие различие или еквивалентност между тях и да му се даде оценка. Но пък, за да се направи това е необходима способност за различение.За един две неща могат да са еднакви, но за друг – едното да е по красиво от другото.
Та мисля, че красотата е знак, дори нямата красота, щом състоянието от нейното възприемане и очувствяване е различно от друго състояние.Безкрайно ме очудва, Морис, че процесът на символизация не е знакова дейност. А какво е?
Колкото за хармонията...Трудно ми е да пиша. Но мисля, че има права пропорционалност между хармония и красота. Хармония физическа, хармония психическа, хармония емоционална...
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5436 |
|
Мария - 2011-09-18 18:48:04 |
|
|
Честит Рожден Ден, НБУ!
Нека носиш красота на все повече хора!
Един от моментите, когато времето спира да се измерва и вече няма усещане за непреодолимостта на т. нар. “сега“, “утре“ и “вчера“, се случва именно по време на сън. А това е много добре за красотата, защото сънуващият не бърза да я сложи в думи и да заключи, че нещо е красиво. Но това не означава, че като се събудят, някои няма да се сетят за красота, която са видели насън. Едни хора помнят сънищата си, други - рядко, трети, съвсем не. Някои се събуждат с усмивка, пазят спомена за красотата на изживяното и казват: “какъв хубав сън!“. Сънят създава такава представа за реалност, че се получава, че това, което се изживява като случващо се в момента на сънуването е самото състояние на сънуващия в този сън.
Дали красотата в съня идва като по-чиста, по-пълна и по-наситена от тази, която се среща в несъненното състояние? Не мога да отговоря на този въпрос. Колкото и да слагам граница и да следвам традицията на модерното мислене, което разделя съненото тяло от несъненото, неосъзнатото от разумното, чувственото от мисловното, аз не намирам достатъчни основания да кажа какво е точно това тяло, което губя сутрин, но намирам вечер отново и с него сънувам и мога да бъда навсякъде. Понякога се заспива с отворени очи и човек вижда неща като в този израз “сън на яве“. Но как да се реши въпросът дали красотата е реалност или сън, когато се случва в някой сън да се види нещо много по-ясно и смислено, отколкото в състоянието на несън? Може би са прави тези, които твърдят, че сънят е още една реалност и е трудно да се отдели от тази, в която сме, когато не спим. Още по-добре го казва проф. Богданов – реалността е преход към друго. Затова може би съществува разбирането, че не живеем само в една, а в много реалности и то едновременно и трябва да ги синхронизираме. Това последното не е никак лесно, по-скоро много рядко можем да живеем постигайки това дори и да станем истиснки гуру. Някак си е свръх силите на човека да се справим с тази задача и може би затова нашата коеретност е нещо така загадъчно: опитваме се да разберем и в нас и в другите.
Но Морис е прав: красотата не е сън. Понятно е, че няма как да се направи една задоволително-правдива анкета и още по-малко статистика на това колко души в този момент срещат красотата, как я срещат и т.н. Но съм сигурна, че някой е на път, ей сега, да извика: “това е толкова красиво!“. И това, че не го чуваме, не значи, че сме глухи и неми за красотата.
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5435 |
|
Аneta de la Mar - 2011-09-18 16:41:56 |
|
|
Като става дума за честитене, (видяхте напоследък що дати Ви начеститих),
никой не може да спре маркиза. Честита 20-годишнина НБУ !!!
Да крепне и зрее безспир това голямо българско дело!
Здраве и вдъхновение да Ви следват винаги – преподаватели, административни дейци и студенти! И всички, свързани със съдбините и просперитета на първопроходилия Български Университет от нов тип!
Благодарно гражданско честито към Основателя – уважаемия проф. Богданов!
Нямам представа как и от кого се е избрало: Ne varietatem timeamus,
но лично аз вкусих (чрез форума) от свободата, с която го изповядате.
В определен смисъл, най-малкото, което получих чрез Вас, е нова, подмладена
сила на духа и прекрасни (повече от виртуални) приятели.
Напоследък чак почнах да се подпитвам (насън ли, наяве ли), дали да не взема да запиша на стари години още нещичко. При Вас. Както ме е повлякла пустата
семиотика…Леко ми е на душата. Честито !
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5434 |
|
DeKarabah - 2011-09-18 16:40:29 |
|
|
Проф. Богданов, не се тревожете за болката. Тази сутрин Мария Дос Прасерес ми каза рецепта за нейното лечение. Каза, че някога преди я е взела от вас. Каза, че самата тя се лекувала така! Стриктно и постоянно започнала да превръща предикатите в предикати-качества. Каква катастрофа за езика е, си помислих аз, да превърнеш и приемеш предиката в качество! Сигурно точно поради това превръщане има моменти, в които изглежда, че семиотичното, "като че ли го няма". Но и какво притежание е само!
Честит рожден ден на Нов български университет и на всички добри хора в него! Специални пожелания и поздравления от мен за проф. Богдан Богданов, който съумя да направи този университет в трудната страна, каквато е България! Благоденственное и мирное житие, здравье же и спасенние, и во всем благое поспешение! И сохрани их на многая и благая лета! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5433 |
|
Истинският Сократ - 2011-09-18 13:35:47 |
|
|
Истински Сократе и Морис, спокойно ще добавя и Георги и имената и на всички други участващи, щастлив съм, че будя такива текстове като вашите - излети и пълни.
Първо, кратко отговарям на Истинския Сократ. Това наслагване и разширяване на един текст с друг не се прави, то става, разбирането е стихия на постоянно отместване и допълване, която никога не престава, особено ако посланието на текста засяга и провокира. Разбира се, съжалявам за болката, която ви причинявам с тезата за протичането, включващо и неочаквана промяна и свърване встрани от това, което първоначално се твърди.
Морис приемам безрезервно всичко, което казвате в този наистина бляскав коментар. Аз го казвам някак прекалено реалистически и понижаващо. Само малка бележка за реалност. Реалното за мен е именно това, което вие в случая изневиделица казвате - прехода към друго. Ако няма преход към друго няма реалност, няма време, няма пренагласа. Човешката реалност е неуморна пренагласа. Оттук и великата динамична структура на разказа, тази майстория игра на пренагласата. Прочетете разказа на Маркес "Мария Дос Прасерес" в Дванайсет странстващи разказа.
Честит 18-и септември и на Мария, която ни подсети, и на всички форумци!
|
Тема № - 48 |
Коментар № - 5430 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-09-18 12:12:13 |
|
|
Честит празник, мили форумци от НБУ! Честит празник, професор Богданов! Днес е 18 септември. До преди 20 години тази дата нищо не значеше за мен, освен поредния ден от върволицата на единици от реалното време. Сега, обаче,за мен тя е натоварена със смисъла на огромна значимост, която промени не само собственото ми пространство. То, мисля, че стана по-красиво! |
Тема № - 48 |
Коментар № - 5428 |
|
Мария - 2011-09-18 11:49:11 |
|
|
|