ЗА ТОПЛИНАТА, ХЛАДИНАТА И СТУДА В ТЕКСТА |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/49_1.jpg) |
ЛИДИЯ ДЕНКОВА
През 1909 г. есеистът Ален, по широко признание автор, четен с удоволствие, включва следния неголям текст в сборника “Разговори за щастието”. Привеждам го изцяло, тъй като по-долу става дума тъкмо за удоволствие, щастие, текст: “На голямата поляна: Платон има своите приказки на бавачка, които в крайна сметка приличат на всички такива приказки. Но същите приказки с някои малки думи, подхвърлени сякаш мимоходом, оттекват дълбоко в нас и внезапно осветяват слабо познати кътчета. Такъв е разказът за Ер, когото са взели за мъртъв след битка и който, след изяснаване на грешката, се връща от ада, за да разкаже видяното. Ето какво е било най-страшното изпитание. Душите или сенките биват отведени на голяма поляна и пред тях се подхвърлят торби със съдби, та да си изберат. Душите още помнят миналия живот и затова избират според своите желания и съжаления. Тези, които са желали повече от всичко парите, избират съдба, пълна с пари. Тези, които са имали много, търсят още повече. Сладострастните търсят пълни с удоволствия торби; амбициозните търсят царски дял. След като всеки е намерил, каквото му трябва, душите отиват – с новата съдба на рамо – да пият от реката на Забравата; после тръгват наново към земята на хората да изживеят своя избор. Това е особено изпитание и странно наказание, много по-страшно, отколкото изглежда. Защото малцина са хората, които разсъждават върху истинските причини за щастието и нещастието. Те стигат до извора, тоест до тираничните желания, провалящи разума. Отнасят се с подозрение към богатствата, които правят човека чувствителен към ласкателствата и глух за нещастията; презират могъществото, защото то повече или по-малко прави несправедливи тези, които го притежават; презират удоволствията, които замъгляват и накрая изгасят светлината на ума. Така че тези мъдреци ще върнат благоразумно повечето добре изглеждащи торби, загрижени да не изгубят равновесието си и да не подлагат на риск в една блестяща съдба малкото правилен смисъл, който са придобили и запазили с толкова мъка. Те ще отнесат на рамо някаква неясна, непожелана от никого съдба. Но какво, мислите, ще изберат другите, които цял живот са препускали след желанието си, нагласяйки се според това, което им се струва добро, без да виждат по-далеч от собствената си чиния – освен да избират още по-сляпо, в още по-голямо невежество, с още по-голяма лъжа и несправедливост? Така те се наказват сами, по-сурово от който и да било съдия. Този милионер може би сега е на голямата поляна. И какво ще избере? Да оставим метафорите; Платон е винаги по-близо до нас, отколкото си мислим. Нямам никакъв опит за новия живот, който би последвал смъртта; следователно е малко да се каже, че не вярвам в него; не мога да мисля за него. Бих казал по-скоро, че бъдещият живот, където сме наказани според собствения си избор и дори според собствения ни закон, е самото бъдеще, където непрестанно се хлъзваме и където всеки развива пакета, който е избрал. И е също много вярно, че непрестанно пием от реката на Забравата, обвинявайки боговете и съдбата. Този, който е избрал амбицията, смята, че не е избирал низкото ласкателство, завистта, неправдата; това обаче е било в пакета” (пр. мой). Отнесено към повечето наблюдения на Ролан Барт и критериите, които той предлага за различаването на произведение и текст (“От произведението към текста”, “Удоволствието от текста”), това е текст: относително самостоятелен, затворен, подобен на паяжина, където в чудна фигура са разположени смислообразуващи точки, можещи да бъдат изтеглени в други фигури, времена, контексти или истории-произведения. Самият текст на Ален доказва генериращата мощ на големите смислови текстове, тъй като е текст от текста: големия извънвремеви разказ за Ер. Точно по това “текстът от текста” се различава от коментара: откъсва се и разпръсква собствените си смислови точки, държи се едновременно близо и далеч от първичния импулс за своето създаване. Платон остава неподозирано близо дори когато припомнянето на отвъдното – една философия на дистанцираността в крайна сметка – се пренася тук и сега, за всеки от нас в подхлъзването на малките ни бъдеща. Може би неслучайно в разказа на Ер мъдрецът, избрал невзрачна съдба от благоразумие, е Одисей. Сигурно не ни е лесно да си представяме героя Одисей, историческата фигура, с жребий на обикновен човек, каквито сме всички ние. Много по-лесно е обаче, ако решим да бъдем от малцината, търсещи истинските причини за щастието и нещастието, да видим себе си като одисеевци, които влагат целия си ум, хитрост, изобретателност, способност за успяване в едно постоянно, всекидневно действие – търсенето на щастие. И ако все пак подхванем метафората, този Одисей, обикновен човек, би бил философията, философията на прагматизма или съвременния хедонизъм, или на витализма, на аналитичната философия. Без особено значение, всяка философия, която живее вътре в своето време със скъсена дистанция – и парадоксално повтаря същото изпитателно пътуване в търсене на смисъла през произведенията. При завръщането си у дома философията – тази, която е любов именно към мъдростта, а не към сухото, специализираното знание, тази, която живее вътре и за мисленето-живот – намира текстовете с техните малки, кратки, стегнати и греещи смислови точки. Може би затова този тип философия също отказва жанрова йерархия подобно на текста, пръска се из фрагменти, записки, стихове, често есета, писма, приказки, подхвърлени фрази. За нея също важи отбелязаното от Барт за текста – винаги е парадоксален, отвъд doxa, което най-общо е господстващото мнение, фиксираната нагласа, но и способността на всяко време, първо, да разбере, второ, да приеме “несвоевременното”, извънвремевото, банално казано, подновяването на вечните въпроси (връщането към началото, към основата, която ще гарантира тяхната основателност). Философията, която се връща към извора, по красивия израз на Бергсон, не е нищо друго освен решимостта да гледаме на всичко невинно. Но изниква въпросът как да подновяваме въпросите? Защо ги подновяваме, е кристално ясно още за Аристотел. Можем, твърди той – сиреч в състояние сме и имаме основание – да кажем, че всеки човек поотделно и всички, взети вкупом, имат някаква цел, в стремежа си към която приемат едно и избягват друго. Тя, казано кратко, е щастието с неговите съставки. За мен приведеният тук текст на Ален е топъл. Топлина се излъчва и когато пише как се радва на дъжда, как трябва да приемаме щастието като бонбон, бавно разтапящ се в устата, как всичко зависи именно от това наше първично поведение на ведрост, как щастието ни се състои в творчеството, а не в понасянето на външни обстоятелства, как общият език нарича философи тъкмо тези, които при всеки случай избират “най-добрия и най-тонизиращия дискурс, защото това попада в целта”. Дори да е ехо от платоничната ведрина (Платон, който се скарал на Ксенократ, че ходи намусен), от великолепната формула на Монтен за философията като “постоянна радост” или от Ницшевата веселост, която иска “с игрива нежност да се обхващат дори проблеми с бодлива кожа”, отговорът на Ален как да подновяваме въпросите е причина за топлото усещане на неговите текстове. Как? – С ведро предразположение, с действие и цел щастие, с търсене на началата. Защото онова, което остава от бонбона, е разбирането, че “Вкусът на съществуването е вкусът на началото”. Това определение е малко по-гастрономично, но не толкова далеч от определението на друг велик французин – Паскал, който заковава своята теория за двата реда на познанието – този на разума и този на сърцето – във формулата: “Принципите се чувстват”. Разбира се, определянето на текстовете като топли, хладни или студени е много субективно. Ние обаче можем и го правим непрекъснато, както определяме като топли, хладни или студени хората, които срещаме. Топлото и студеното са свързани със сетивата, с чувствата, които, оказва се, имат фундаментално значение като подтик и извор на познанието, често напълно самостоятелно, по ирационален път, когато прехвърлят на разума своята сила, впечатлителността, и нещо много важно – спонтанността, непосредствеността, способността за бързо обхващане на цялото. Платон и Лайбниц наричат тези възприятия спонтанни очевидности. За малцината те са едновременно очевидности за очите и очевидни идеи за ума. Хората всъщност познават най-напред водени от чувството към тези очевидности. Просто го изразява Симон Вейл: “Човек научава само това, което обича”. А и какво по-ясно доказателство от началото на Аристотеловата “Метафизика”: всички хора по природа се стремят към знание и знак за това е обичта им към сетивата, към усетливостта. Сетивата, които провеждат удоволствието и върху които се надстрояват чувството, включително любовта, включително любовта към мъдростта. Човек се ражда, за да съзерцава красотата на космоса, е твърдението на онзи, който пръв употребява думата философия. Просто в съзерцанието на красотата е изпитал удоволствие и решил през целия си живот, доколкото може, да повтаря тези щастливи мигове. Аристотел и Лайбниц повтарят в своите текстове: удоволствията са знаците на мощта, на възможностите, на съвършенството. И така, макар да можем да определяме текстовете (и хората) като топли, хладни или студени, всеки го прави по различни причини, всеки има свой усет за температура. За мен причините да възприема един текст като топъл са примерно следните. Личи си, че докато е писал текста, авторът е изпитвал удоволствие и затова удоволствието се предава на читателя. Неговият основен подход към текста, както отбелязва Ролан Барт, е удоволствието и това е рядко срещано явление – толкова, колкото хедонистичните или евдемонистичните теории във философията. Волята към наслада е живото начало на текста, но тази наслада, както любовта, предполага взаимност. Не се получава текст-удоволствие, ако само авторът се е наслаждавал, а читателят се е прозявал от скука. Затова текстът-удоволствие съблазнява и е зареден с еротичност (странно, но още през VI век един от отците на Църквата започва своя коментар към “Песен на песните” с думите, че текстът трябва да е красив като жена и да съблазнява, иначе никой няма да бъде увлечен и да повярва). Текстът-удоволствие – по известното обобщение на Барт – е този, който ни изпълва без остатък, създава практиката на уютното четене без ни най-малък дискомфорт. Текстът-удоволствие мисли красиво и говори красиво в създаденото лично, по неповторим начин от автора единство на съдържание и форма, ум и стил. Топлият текст се помни – и обичайно паметта за текстове е строго избирателна. Така че авторът на топлия текст е повярвал на Платоновия “Филеб”, че никой от нас не би приел да живее с “всеобхватен разсъдък, ум, знание и памет за всичко, без да усети и най-малката наслада” (пр. Д. Марковска). Поискал е, както Хайдегер иска от философията, да бъдем докоснати в нашата същност, да се развълнуваме и докато четем, внезапно да открием онези сякаш мимоходом подхвърлени думи, които осветяват слабо познати кътчета вътре в нас, да притихнем и щастливо да си кажем: Ами, да, ето – това е! Тези открития са винаги по особено важна тема и се превръщат за нас в начала, в кодове, които пренасяме към всяко следващо четене като живи първични нагласи, като фундаментално настроение: защото и Марк Аврелий стига до извода, че живеят само основни възгледи. Следователно точките на смисъла в топлия текст са винаги основни възгледи, създаващи фундаментално настройване, точно както музикантът настройва себе си и своя инструмент, преди да музицира. Топлият текст е разбираем в смисъла, в който разбирането поражда принципно съгласие, съгласие по основанията. Авторовите възгледи не са поднесени високомерно, а мъдро – в духа на мъдростта, която Чапек различава в прекрасното си есе “Агатон, или за мъдростта”: “Чували ли сте, някога, пише той, определението “мъдър” да се дава на някой нещастник или шегаджия, или пък на кисел и разочарован човек? Кажете, защо сме свикнали, в нефилософския живот поне, да наричаме мъдър този човек, у когото има най-малко ненавист и който добре се разбира със света? Повторете в себе си много пъти думата “мъдрост”; кажете си тази дума, когато сте радостни или тъжни, когато сте уморени, възмутени и нетърпеливи; ще доловите в нея тъга, но тъга кротка, радост, но радост, повтаряща се постоянно и нежно, умора, но умора, изпълнена с импулси, търпение и безкрайно опрощение; и всичко това, приятели, звучи прелестно и тъжно, такъв е гласът на мъдростта” (пр. Св. Иванчев). Разумът за Чапек също не е хладен, както обичайно се смята – инструментален хладен разум срещу горещ инстинкт. “Добрият и буден разум целият е горещ от силното триене в условията и ситуациите, които трябва да преодолява” (пр. Й. Трифонова), пише той под думата “Хладен” в своята “Критика на думите”. Важното е разумът да не губи връзка с живота, който единствен е “горещ и творчески”. Следователно авторът на топлия текст постоянно изхожда от живота, има, по думите на Фихте, “естествено мислене” и се противопоставя на “предвзетия разсъдък”, който е изгубил “жарта”; иска единствено да увлече и въодушеви и затова изоставя умуването, мъртвите понятия, стопля своя “знаниев орган”, за да създаде пораждащ ред (ordo ordinans), не просто да се вмества верноподанически във вече създаден ред (ordo ordinatus). По-нататък, топлият текст е безусловно искрен – и откровено личен. Личните основания, например щастието, не се прикриват зад някакви други цели и съображения. Абсурдно е един топъл текст да бъде конформистки. Топлият текст е свободен, автономен, затворен в себе си, но отворен към множеството възможни раждания от себе си – заради посетите семена на смисъла. Всеки топъл текст има свои “деца” – едни му приличат повече, други по-малко, трети направо се разбунтуват срещу него. Топлият текст е и дързък – осмелява се да предполага свои продължения, имитации, опровержения. Затова авторът на топлия текст обичайно знае много добре и какво да пренебрегне – точно както мъдреците на голямата поляна, в тълкуването на Ален, пренебрегват лъскавите съдби, за да не рискуват правилния смисъл, с който трудно са се сдобили. Изкуството да бъдеш мъдър включва изкуството да знаеш какво да пренебрегнеш – такова е твърдението на психолога Уилям Джеймс. Освен това, в преследването на щастието – както стана ясно – хората приемат едни неща и избягват други. Пренебрегването, избягването е част от характеристиката на топлия текст. В това свое “поведение” той се държи по изискването на Платон за правилното образование във Втора книга на “Закони”: всяко удоволствие да се развива правилно и още отначало човек да знае какво трябва да се обича и какво трябва да се мрази през целия живот. Може би най-често топлият текст пренебрегва, избягва дребнавостта, канализирането в едно русло, празното превъртане на думите, баналността и най-вече привидността, онези пещерни сенки и образи, които пронизват езика и чиято единствена цел е изиграването на ролята за пред другите. Произведението вероятно е доста по-театрално от текста и повече играе просто защото е предназначено основно за другите. Текстът е главно за себе си, за да си изясни сам авторът някои важни неща и после да ги сподели. Текстът е това, което е – а играта, доколкото съществува, стимулира силата на въображението, наречената от Кузански vis imaginativa, действената мощ, създаваща “универсалната красота на ума”. Тази красота е като огъня, съдържащ всяка друга топлина. При четене на топъл текст е подходяща любимата метафора на мистиците: светлина от светлината, топлина от топлината. Ако обобщя накратко своето разбиране и усещане, от студените и хладните текстове научавам много. От топлите текстове разбирам много. Топли за мен са Платон, Шилер, Монтен, Рикьор; хладни са Кант, Хегел, Гьоте; парещо студени са мистиците, Ницше, Хобс, студени са аналитичните философи. Но това е с нищо неангажиращо усещане, което няма как да съвпадне с други такива заявления. Още повече, че в крайна сметка, макар да говоря тук за топъл, хладен, студен текст, всъщност правилното говорене е подсказано в заглавието: всеки текст би могъл да прелива на места в целия диапазон от горещо до студено, да съдържа и топлина, и хладина, и студ. Дори си мисля, че при Аристотел това редуване и преливане е най-ярко доловимо – до степен на правило. И ако трябва да избера само една характеристика за топъл текст, бих избрала излъчването: усеща се, че авторът с един поглед се е залюбувал на цялото. От неговия текст пък ние виждаме не просто автор, виждаме целия човек. Виждаме философа, който нищо не твърди категорично. Ръсел е дълбоко прав: ценността на философията е в собствената й некатегоричност. Понеже Платон винаги е неподозирано близо до нас, убедена съм, че свързаното обсъждане на диалозите “Теетет” и “Филеб” би могло да каже по-нататък повече, далеч по-задълбочено и ясно това, което тук е само мимоходом очертано. Това би била една по-продължителна задача и обещание за по-голямо удоволствие за всички, които се включат в разговор по двата диалога. Поне бихме се попитали още веднъж заедно с Ницше защо – и дали? – най-прекрасното удоволствие за човека е да идеализира нещата.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Благодарността ми към последния коментар на проф. Богданов не е нито формална, нито просто любезност. От дълго време знам, че неговите думи са прояснения - както ако един късоглед човек като мен погледне на света и на себе си без очила, седне и напише нещо, а след това - с помощта на точни лещи - фокусира истината и види разликата. Тоест дълбоко съм съгласна с казаното, което, макар да визира моя коментар,се отнася до цялата дискусия и до начина, по който тече форумът. Има едно "обаче", в повечето случаи то изскача като дяволче-пружина от едни позабравени играчки.Долавям известно радикализиране на онова просто, което съм или искам да кажа. Явно го казвам лошо или пък разкрасено неясно, което е същото.В телеграфен стил: ни най-малко не смятам, че рационалността е досадна или студена. Тя съставя достойнството на човешкото. Нямам вкус към дихотомии и не извисявам острите вълнения, както и ирационалистичната сетивност за сметка на малките вълнения, сивото. Действителността е сива, казва Ницше, и е човешко да се смалим до нея. Всичко друго са претенции на фанатици и радикалисти. Дори не смятам, че Валери е измислил най-добрата формула, когато иска да мисли като рационалист и да чувства като мистик. Повече ми харесва неговото заиграване с Декарт: "Понякога мисля, понякога съм". Ако бях толкова яростна поборница и прокарвах скрито неотстъпчиви тези, основани на дихотомии, нямаше да продължавам да обичам философията, тоест обичането. Защото философията търси цялото, целия човек - с възможното разбиране. Сивото, цветното, топлото, студеното,малкото, голямото, яростното и кроткото,всичко. Няма едно срещу или за сметка на друго. Едно до друго, един път едно, друг път друго - и просто човек е достатъчно слаб, за да схване всичко наедно във всеки един момент. Но да оставя всичко друго настрана, защото Дима е прав за цитатите. Да кажа, че в този случай, в тази реплика съм само с Паскал: има два реда, ред на сърцето и ред на ума, всеки от които си има своя логика и никой не е по-велик от другия. Просто единият ред усеща принципите, другият ги открива. Що се отнася до негативното подтикване. Нищо подобно. Негативно бива подтикнат конят, когото смушкват.Била съм позитивно подтикната - точно от искреността, от дълбочината и проницателността, с която се говори за духовното.От продънващата яснота. Навремето предположих думата прозирност. Текстовете на Богдан Богданов са като небето след буря.Та в този смисъл исках да създам нещо като "яснота от яснотата". Получи се топлота. На къртиците, които рият своите лабиринти в земята.
В ума няма нищо, което преди това да не е било в сетивата - освен сямият ум,твърди Лайбниц. Следователно радостта на ума, на рационалността е двойна. Точно затова текстът може да говори и за едното, и за другото, изпитвайки постоянно тяга към цялото, което постига само като носталгия.Освен това - отнасям се много внимателно към смисъла, който всеки автор иска да вложи в своя текст, защото с него казва: това съм аз, noli me tangere. И аз от уважение оставям този смисъл сам да говори, не говоря от негово име.Но понеже този смисъл е подарен с текста, се опитвам единствено да видя в какво отношение е към другото, тоест към мен самата.
Дано дискусията подеме и темата за топлообмена. Още веднъж благодаря на всички коментари във форума.Те за мен са наистина дар. Започнах тук и завършвам с благодарността, която сама по себе си заслужава внимание.Защото е единственото топло, което не очаква ответна топлота.
Много по-прекрасно говори за това последният текст на Рикьор и ще се радвам да бъде публикуван във форума. С готовност ще предоставя превода. |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5628 |
|
Лидия Денкова - 2011-10-09 20:33:32 |
|
|
Много е странно, че „топлото говорене” се възприема така, както се възприема във форума сега. Ето - дори и Георги нарича коментара ми „топъл”, при положение, че аз се опитвам да убия всички "топли" формули с две, които за мен са топли, но съм сигурна, че за повечето хора не са. Според мен, в разбирането за „топъл текст” въобще не става толкова въпрос за текст, а напротив – колкото става въпрос за текст, толкова става въпрос и за извънтекстовостта и т.нар „топлота” се вижда чрез текста, но тя не идва от текста, а идва отвън или пък отива навън, закача живота – и може би затова се чувства като „топлота”. Затова, преди да се върна към четенето на коментара на ГГ и разделянето на аналитичните и не-аналитичните дискурси на топли и студени – нещо, което дълбоко се съмнявам, че би могло да бъде функционално - искам буквално да пренеса два коментара на професор Богданов, в които той представя своята визия за топъл текст – при това, абсолютно засягайки и отношението сетивност-рационалност.
Преди време бих казала, че в първия коментар професор Богданов говори за сетивното „топло говорене”, а във втория - за рационалното. Сега, след толкова текстове, съм сигурна, че става въпрос за едно и също топло говорене, което в едни от крайностите си може да придобие вид на съзерцание, а в други – на ефективно говорене. Ето коментарите:
1. ... Мислех си, че мога да споделя това, което вече съм внушил на себе си – че човек става по-благополучен, когато поеме повече свят и изгради от него по-сложен светови модел, който на свой ред изнесе и вплете в своя външен малък свят на общуване, чувстване, правене и разбиране. В името на какво тази сложнотия? На по-доброто свързване на двете разделени страни в съвременния свят - на света и човека. Да, но и самата формула, и говоренето чрез нея звучат стъклено и студено. Обичайното топло говорене прави друго - максимално отделя света от човека и максимално не различава това, което казва, от самия свят.
Bogdan Bogdanov - 2009-03-03 10:01:05
2. За топлото и ефективното говорене
Благодаря за въпроса, Крадла.
На пръв поглед се образува като че ли опозиция «топло–ефективно говорене». Тя естествено е неточна. По-точно опозитивно е противопоставянето «топло-студено говорене». Ако моето говорене в представяния текст е догматично, то е по-скоро студено. Но «топло-студено» не означава механично «лошо-добро», въпреки че като обещавам, че скоро ще се върнем към топлото говорене, като че ли казвам: «Моля, изтърпете още малко да поговорим студено, после ще се върнем към неизбежната топлота, която не е особено умна, но иначе е жизнена и ценна».
В текста, който ви предлагам, твърдя друго - че за да се изкаже нещо по-точно, то трябва да се каже поне по два начина. Или казано с формула, винаги по-дълго, по-точното казване се състои от поне две твърдения, основани на две допълващи се парадигми на разбиране. Научните говорения обикновено не го правят. Всекидневното топло говорене обаче го прави. Да, но по несъзнателен и неметодичен начин, като без уговорка променя обяснителните парадигми.
Топлотата, Крадла, не се произвежда само от сменянето на парадигмите, а и с други средства, за които говоря в предложения текст. И все пак това сменяне на парадигмите е основният осигурител на топлота в едно говорене. Или, ако изкажем същото, с друга метафора – то е основният осигурител на това една тема или едно нещо да се представят не плоско и просто, а сложно, сферично и стереоскопично. Което означава между другото да се представят не само като те, а и във връзката им с друго, т.е. да се представят по модела на реалното им съществуване.
Е, това правят текстовете на литературата, на голямата литература, разбира се – моделират поне двупарадигмено. Което е и основанието за формулата на т.нар. репрезентиращо презентиране. Топлият литературен текст визира нещо като вярно в двойния смисъл – 1. на такова, каквото е извън текста, и 2. на такова, каквото то не е, но би трябвало да бъде. Така че, казано опростено, истината в топлия литературен текст е комбинация от две истини – реферетивна и перформативна.
Разбира се, така е не само в литературата. Така е и в текста на Дмитрий. Той говори по темата за града и феноменологично, за това какъв е градът, но и есенциалистки, т.е. и за онова, което градът би трябвало да бъде по същество. В този смисъл Дмитрий говори топло. Топло реторично, а не литературно. Защото литературното говорене само започва със смесването на две парадигми. За да стане разгърнато литературно, то привлича и други парадигми. Съответно на това, за да стане литературен, един текст ползва повече дискурси, или, казано по друг начин, комбинира повече начини на казване и показване.
Но да се върнем към реторичната топлота на говоренето в нашия форум. Посочих в предишния абзац, в съвсем положителен план, един от белезите на тази топлота в текста на Дмитрий – преплитането на феноменологични и есенциалистки заключения. Но реторичната топлота е проявена и в друго, което по-скоро критикувам – в един вид разминаване на това, което се твърди, с начина, по който се твърди. В текста на Дмитрий за града има сложна теза и важни заключения. Да, но за да ги изведа от текста, трябва да употребя много време. Защото текстът на Дмитрий е толкова по обявената тема, колкото и за друго като че ли по-важно, за това, че за каквото и да е, научното говорене е ситуация на неудържимо жива реч.
Ето как е проявено това. Казва се, че градът е знак и текст, но казващият не се ангажира с определено значение за знак и текст. Поради цял ред от защото – 1. защото четящият има право да разбира тази идея, както реши, 2. защото и други именити преди говорещия са говорили за града като за знак и текст, и най-важното 3. защото човек не бива да се спира прекалено на една идея, има и други идеи и определения. Живеенето е бурност от неща, места, книги, теории, чувства и ситуации и колкото повече прилича на живота един текст, толкова по-убедително е това, което се твърди в него. Или, казано по друг начин, грижата за реторическата ситуация на казването, която подава ръка на четящия, се оказва несравнимо по-важна от това, което се казва.
Реторическата ситуация е един вид насочване към друго в името на живота. Затова и в нейния преден план в текста на Дмитрий изстъпва имплицитното твърдение, че е много по-съществено да се означим като знаещо интелектуално малцинство, противопоставено на незнаещите редови люде, отколкото да формулираме онова, което трябва да знаем. В този смисъл това казване е топло и жизнено – то се занимава повече с нас и другите хора и по-малко с онова, което обсъжда. Казаното от Дмитрий е важно и значително, но акцентът в него не е то, а реторическата ситуация на казването.
Какво може? Реторическата ситуация на говоренето и това, за което се говори, може да се уравновесяват и пишещият може да се погрижи едното да не замъглява другото. Какво не може? Не може едно казване да претендира, че казва само това, което казва и че го казва без реторическа ситуация. И моето казване в текста, който ви предлагам, освен че казва това, което казва, се грижи и за стила си и въвежда уж улеснения за разбирането, но всъщност не улеснява, а утежнява, засягайки утвърдени навици на казване и разбиране. Така че реторическа ситуация има и в моя текст и тя също като в текста на Дмитрий е нещо различно от това, което твърдя.
Никой текст не твърди само това, което твърди. И аз, и Дмитрий сме написали, после сме прочели написаното и сме останали недоволни, защото реторическата ситуация ни е скроила номер. И веднага сме се заели с поправяне, пренаписване и писане на друго. За да се окажем подведени от друга реторическа ситуация. И така до без край. Вълнуват ни някакви мисли, но изкажем ли ги, те повличат други. Големият и труден за отговор въпрос е дали една реторическа ситуация може да се отделя от това, което се твърди в нея. Би било добре пишещият да различава едното от другото и, както казах, да не допуска едното да получи несъответен превес над другото. Това е и рецептата за ефективно слово, и неговото определение.
Да, но като казвам, че реторическата ситуация в текста на Дмитрий е задушила казаното за града, не твърдя, че същото, макар и по друг начин, не се стасва и в моя текст. Единственото, което ми се струва сигурно, е, че няма и не може да има казване на нещо без помагащото допълнително твърдене в пораждащата се при това казване реторическа ситуация. Колкото и да осъзнаваме тези две страни на нашите изкази, те са по-скоро неотделимо свързани.
В този смисъл, Крадла, и топлото, и студеното-догматично, и всяко друго говорене вървят заедно с реторически ситуации, които трудно могат да се повторят и още по-трудно могат да се отделят от онова, което се казва чрез тях. Ефективната реч, и тя на свой ред, е само по-ефективна и никой не може да гарантира, че тя ще бъде такава навсякъде и винаги.
Bogdan Bogdanov - 2010-04-02 19:57:36
Извинявам се, че публикувам буквално и без анализ тези коментари, извинявам се най-вече на професор Богданов – но реших, че за всички ще е приятно да ги прочетат отново и че те заслужават това място. |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5627 |
|
vesselina vassileva - 2011-10-09 20:12:34 |
|
|
Лидия казва в своя коментар, че дискусията “вече следва своя собствена логика”, но тази логика е привидно прав път, по който, ако се тръгне, няма да се стигне далече. Като че ли по-доброто е топлото на текста, неправ метафорен път, който може да се умножи и с други подобни метафори, пораждани от нашите сетива. Нейният ескиз, казва Лидия, е проста извивка между много други извивки в лабиринтното неправо на нашата дискусия.
Да, но текстът на този коментар не е само в предното на това казано. Както и всеки текст, и това казано има заден план, който не е устроен лабиринтно, а е пряко почти манифестно твърдение в защита на великата дихотомия “топлообразна оригинална сетивност - студеносмислова стандартна рационалност”. Което в също стилистично блестящ коментар потвърждава и Де Карабах.
Моят проблем е, че тук постоянно казвам обратното. То е, че каквото и сетивно и удоволствено да постигам в някакви моменти на мълчаливо забелязване или казване на нещо, моето сетивно е достатъчно пълно със смисъл. Разбира се, като добавям и вървящото с това твърдение противоположно, че моето сухо студено рационално е непременно и сетивно.
От къде идва силата на горната дихотомия? От това, че след като сетивността-чувстване няма общо с рационалността-мислене, реалният живот може да се сведе до изпитване-чувстване, което, така или иначе, не се поддава на рационалността-мислене. Да, но тези, които имат тази интуиция, я имат не защото е така, а защото тя ги отървава от отговорност за това, което им се случва и което те смятат, че в края на краищата не зависи от тях.
Така е обаче само в края на краищата. Иначе в по-малките откъслеци от време (такива са и целите ни животи) винаги нещо може да се направи. Именно с оглед на това в многото си текстове и коментари в този форум аз твърдя две неща, които не се приемат. Първото е, че човешката рационалност и човешкото търсене на смисъл имат емоционални корелати по подобен начин, както мигновеното констатиране на нещо с вълнение върви заедно с един или друг поддържащ го рационален пандан. И второто – че и двете, макар и в различна степен и по различен начин, правят от реалното, което визират и в което са в допир, модел за реално, с което биха си послужили и в други случаи.
Цитатът от Мечо Пух прилича на реалност, защото е репрезентация. Да, но като настояване, че има такава идеална ситуация, тази репрезентация е толкова натъпкана с тезата за обратното на рационалността, че единственият начин да стане по-реална е да се забележи, че е същевременно и кондензирано твърдение за смисъл.
Що се отнася до сетивността и емоционалността, за мен няма нищо по-неточно от това да наричаме чувства само острите мигновени преживявания, но не и кротко протичащите емоционални състояния, и то не само тези, в които като един вид безтелесни сме в състояния да разберем нещо по-точно, но и онези сиви моменти на ниско летене на мисълта, в които тя не е никаква мисъл.
Лидия е казала за смисъла моя смисъл, въпреки че знае, че всеки вид смисъл е агент на намесващото се в нашето лично общочовешко. Казала го е в името на своето по-интимно “аз”, като изглежда в противовес на умозрителните текстове, с които работи, го е свързала не с протичащата рационалност, а с моментното чувстване и преживяване. Разбира се, ако се вчетем по-внимателно в поредицата от прекрасни формули, използвани от нея, ще открием не само следите на общата за съвременния живот коментирана дихотомия, но и своеобразното отстъпване от нея.
Разбира се, Лидия е постъпила така сега и тук в този коментар. Както сега и тук е избрала от Аристотеловата “Метафизика” цитирания пасаж, оставяйки настрана цялата рационалистка досада на тази велика книга, добавяйки и определени места от Платоновия “Тимей” и “Филеб”, иначе планини от трудно поносими различавания и оприличавания, в които нашето днешно топло просто се заплита.
Аз обратно на Лидия се опитвам да убедя и себе си, и вас, че т.нар. рационалистка досада е нещо топло и вътрешно, при това останало недовършено и от Аристотел, и от Хусерл, и сигурно недовършимо, но все пак засягащо ни, толкова ценно за нас като словесни същества, колкото ценни са и мигновените разбирания-долавяния на нещо, в които се чувстваме вътре в живота.
Непосредствено преди публикуването на този заглавен текст Лидия сподели, че била подтикната за написването на този текст от моето писание за духовното. Сега разбирам, че подтикната негативно, просто се е противопоставила на моите редукции, подравящи светостта на дихотомията сетивност-рационалност. Такъв характер имаше и текстът на Морис с тази разлика, че при неговото коментиране загърбих тази тема в името на възземащата се във форума диалогичност.
Казвам горното sine ira et studio. Истините са си истини, трябва да се защищават с аргументи и да се отстояват, но в така често напомняния от мен реален план те никога не са сами по себе си. И в случая скритата парадигмена истина за дихотомията, която обсъждах, е закачена за други истини и не на последно място за толкова деликатната ситуативна истина-общо дело на този форум.
Добавям, че в този коментар визирам само казаното в коментара на Лидия.
|
Тема № - 49 |
Коментар № - 5625 |
|
Bogdan Bogdanov - 2011-10-09 17:57:34 |
|
|
Наистина с удоволствие бързам да споделя, че очакването ми в лабиринта да се появят други топли места и посоки на размисъл се оправдаха. Конкретно, написаното от Веселина и Георги ме подтикна да предполагам още:дали пък да не възприемем и текста, и топлината процесуално. Текстът не само и не преди всичко като нещо завършено/капките роса,кристализирала структура/, а като текстосъздаване и текстовъзприемане. Така погледнато,в духа на Аристотел, самото действие ще определя същността.Резултатът ще носи смисъла. Но същност и смисъл няма да съвпадат. При подобно различаване би станал по-ясен и топлообменът. Създаващият текста, докато създава, е в най-горещото състояние. Текстът като резултат охладнява, доколкото винаги е по-слаб, по-малък от самия процес или от идеята. По-слаб е и защото е носител на смисъл, който се очаква от него.Текстът съ-общава. Всички знаем колко по-богато е съдържанието на онова, което носим в главата си,в сравнение с онова, което излиза написано. Това неудовлетворение е в основата на желанието да създадем друг текст - и после пак друг. Единствният въпрос на подозрението е дали съдаващият текста не полага нарочно граница на предаваемостта - точно за да си гарантира, че резултатът-текст ще функционира с невидимата аура на недоизказаното, на сдръжаното в себе си и за себе си, с аурата на същността, на личността на своя автор.При възприемащия текста би могло да е обратното: в началото студ или хлад при среща с чуждото. После, постепенно стопляне в процеса на онова, което проф. Богданов нарича присвояване. Във всеки случай,"на топлината е свойствено не да разхлажда, а тъкмо обратното", както забелязва Сократ в Държавата. Пак там, в началото на втора книга, се говори за радостта от самото нещо, не само за радостта от резултата. Такава радост "сама по себе си", извън видимия резултат, е и разсъждението.
Топлообменът между създаващия текста и възприемащия, присвояващия текста - дали не се отнася до "онова, което би могло да бъде", до едновременното полагане на граници и вдигане на граници? "Би могло да бъде" кога е топла идеализация? Когато, по платонически, търсим най-доброто и най-красивото? Чрез човека невъзможното оказва натиск над действителността - струва ми се, такава е мисълта на Чоран. |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5624 |
|
Лидия Денкова - 2011-10-09 17:32:08 |
|
|
Харесва ми. Безкрайно ми харесва последния коментар на ГГ. За третия тип живот, "балансиран" (това е моето разбиране на писаното от ГГ) между разума и удоволствието. Винаги ми е харесвал Сидхарта, който трябвало да премине и през живота на удоволствията и през живота на нищетата, за да разбере, че не са верния път, а верния е Трети. А и защото реално - аналитичните примери от икономиката показват, че трети път има и не само, че той е успешният. Чистите Разум (рационалността) и Удоволствие са не само по подразбиране, а по предначертание неведомо, полярни състояния. С това и идеални, но жизнено нереални. Ако аналитиката е полярна идеалност - добре. Тя е нулата в координатната система. Но тази нула реално не съществува. Тя е началото на света, за което знаем твърде малко, а и Бог ни е обещал никога да не го узнаем. В икономиката: Какъв е успехът на чисто аграрните икономики? Резултат - упадък и вегетираща статичност. Какъв е успехът на чисто финансовите икономики - същия, но минал през измамно въздигане и напълно реален болезнен крах. Съвсем различно е при тези, които са балансирали селско стопанство, индустрия, търговия, кредит, инфраструктура. Балансираните, а не полярните са успешните. Сложният баланс е успехът в икономиката, а не идеалната полярност. Т.е. Третият път. "Рационално за удоволствие."
Много ми харесва и идеята на ГГ за антитекста. Нещо като антиматерия? Все пак човечеството постигна много в изучаването на материята преди да установи съществуването на антиматерия. |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5621 |
|
nkioseva - 2011-10-09 17:04:44 |
|
|
Това, което прочетох в коментара на Веселина, възможно не е написано от нея. Случи се един текст, който не подлежи на атрибуция. Тя просто ми напомни за фундаменталното разбиране на текста-низ от цитати. Е! Помня и за Барт и неговото , меко казано, твърдо отношение към литературата, която е точно това - низ от цитати. Проблемът е в това, кой го нанизма, кой го подрежда. Това е текстът, не цитатите, а нанизването им. Хесе... |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5620 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2011-10-09 16:56:10 |
|
|
След красивите, топли коментари на Лидия и Веселина каквото и да напиша, ще излезе хладно като неделното време.
Но така или иначе, за да започнем да мислим по-цялостно за нещо, имаме нужда да го различим. Сега във форума мислим по темата текст и ако разполагахме с твърдо антитетично понятие за не-текст, разговорът щеше може би да е малко по-лесен. Затова, струва ми се, проф. Богданов предложи в последния си коментар да не мислим направо какво е текст, а първо да обърнем внимание на като че по-очевидните разлики между аналитичния и не-аналитичния дискурс. Част от тези разлики Лидия е посочила в своето есе, както и в коментара си от събота – с уговорката, че тя, както и повечето от изказалите се до този момент, изглежда, схващат аналитичните дискурси изобщо като студени, а не-аналитичните като топли.
Първо за белезите на аналитичния дискурс. Ще се опитам да ги изброя, като използвам за основа това, което проф. Богданов пише за разликата между диалога и трактата в своето есе “За стратегията на философския текст и определимостта на философията”, както и това, което Лидия написа досега във форума. Та аналитичният дискурс: а) избягва личностната гледна точка, като не допуска смесване между модусите на съществуването на обекта и субекта на изказването; б) прави ясна разлика, от една страна, между думите, нещата и значенията, от друга страна, между твърденията и техните контексти; в) класифицира в родове и видове; г) търси и дава дефиниции, описвайки родовите и видовите разлики; д) ползва и създава понятия и термини; е) опитва да говори без стил и/или в установения код на някоя научна реч; ж) конципира своето изложение като завършен аргумент с теза, антитеза, доводи и заключение.
Не-аналитичният дискурс: а) имплицира съществуването на субекта на изказването в неговия обект, моделира личностна гледна точка, търси и изразява чувството на разбиране; б) често смесва думите, нещата и значенията, също и твърденията с техния контекст; в) избягва да класифицира, като показва, така да се каже, “естествената” синтагма на нещата, моментната форма на тяхната свързаност; г) демонстрира движението и промяната на предикати-качества, по този начин възможната, реална степен на тяхната противоречивост; д) използва и създава сравнения и метафори; е) развива собствен стил и/или редува повече стилове; ж) конципира своето изложение като мрежа и лабиринт, като “градина с разклоняващи се пътеки”, ако използвам метафората на Борхес, за която в коментара си спомена Лидия.
Искам обаче освен разликите между аналитичен и не-аналитичен дискурс, да мога да очертая и едно основно гранично положение, отвъд което аналитичният дискурс по необходимост става не-аналитичен. Обратното, преминаването от не-аналитичен към аналитичен дискурс, ми изглежда доста по-трудно за описание и засега няма да го засягам.
Покрай форума тези дни се зачетох във “Филеб”, може би един от най-аналитичните Платонови диалози. Основната тема на диалога е кой живот е по-щастлив, дали този, който се подчинява на удоволствията, на гр. hedonаi, или този, който се подчинява на разума, phronesis. След дълга начална част (до 18d), в която Сократ показва, че удоволствието не е нещо единно, въпреки че различните видове удоволствия се наричат общо с едната дума hedone, се стига до извода, че някои удоволствия са тясно свързани с проявите на разума. Така строго антитетичният аналитичен аргумент, в който се е настоявало над разликата между разум и удоволствие, помръква. Настъпва, вследствие на това помръкване, и промяна в разглеждането на темата. До този момент изборът на живот се е свеждал до живота в разум или живота в удоволствие. Сега обаче трябва да се прибави и живот, в който разумът и удоволствието играят общо.
Според мен аналитичният дискурс отстъпва на не-аналитичния най-вече тогава, когато речта осъзнае, че се намира в остра липса на дума, за да изрази комплексно значение, до което сама е достигнала или е построила. Понеже в Платоновата реч няма дума, за да се означи състоянието, в което разумът и удоволствието се смесват, загубвайки ценностната си разлика, понеже липсва дума, с която да се посочи кой е третият тип живот, който се очертава пред нашия избор, а същевременно не може да се твърди, че този тип няма никакво реално значение, речта трябва на своя глава да го нарече. По този начин тя обаче поема и риска да заличи разликата между разбирането, че нещо съществува най-вече и най-първо като идея, отделно и само по себе си без отношение към изказването на който и да е съществуващ субект – разбиране, строго поддържано от аналитичната реч – с разбирането, че то съществува и субективно като свързано с определен контекст на изказване.
Така, когато трябва да посочи кой и какъв е третият тип щастлив живот и какво е отношението на този тип към двата други, от които е съставен, Платон оставя за момент аналитичното разговаряне и използва метафора. Да си представим, казва Сократ (“Филеб”, 61 c), че сме като онези, които смесват и поднасят вино на трапезата. Удоволствието ще бъде като меда, с който подслаждаме и усилваме вкуса на напитката; разумът като чистата и студена вода, с която намаляваме степента на опиянение; така че това трето, което ще търсим в третия тип живот, в който ще има и удоволствие, и разум, е смесването на правилните пропорции от меда и водата, от сладостта и трезвеността.
Като е използвал метафорично сравнение, за да означи реалността на третия тип щастлив живот, Платон е превърнал участниците в диалога – разговарящите, но също и онези, които ще слушат или четат текста – в съучастници в образуването на неговия смисъл. Ако разговарящите и четящите не съучастват с правото си да се съгласят, първо, с необходимостта да се направи сравнение, и, второ, със самото сравнение, то не може да изпълни задачата си и третият тип живот ще остане неназован и съответно неразбран. Та това е и последната обща черта на не-аналитичните дискурси, която искам да изтъкна: не-аналитичният дискурс изисква съучастие от страна на разбиращия в изработването и представянето на смисъла.
|
Тема № - 49 |
Коментар № - 5618 |
|
ГГ - 2011-10-09 16:01:16 |
|
|
Докато четях текста на доц. Денкова, си мислех – колко много нейното писане се различава от това на професор Богданов. Текстът й е избродиран от изумрудите на различни автори, така добре подбрани, че няма как да не събудят заспалите ни сетива към неща, които - по един или друг начин - са говорили и на нас. Платон. Ален. Омир. Барт. Паскал. Аристотел. Монтен. Чапек. Ницше... Тя ги нарича „смислови точки”, говорейки за философия, която отказва жанровата йерархия, която се фрагментира, мисли, и се обръща към някой друг – при всеки случай – търси диалога – говоренето отправено към някой друг – писмата, приказките, подхвърлените фрази. Но защо отказва жанровата йерархия – тази свързаност с нещата, които правим вън от текста? Каква е разликата между разговарянето и диалога? Защо се търси едно съзерцание на общото, което да е ясно отделено от жанра, а с това - и от живота? За Барт, както и за всички нас – фрагментът е фантазъм. Но фантазмът е различен от мечтата - тя е монологична, фантазмът съпътства съзнанието за действителността. Фантазмът - означава да разбираш друго нещо. Барт добре го е казал по отношение на Орфей и Евридика: "обръщането на Орфей е фрагмент-фантазъм, обръщайки се Орфей се подчинаява на фантазма, дори с цената на значителна загуба реалност". Спомням си го и от Roland Barthes par Roland Barthes – неговата съзерцателна, фрагментна, дневникова, но и подобна на речник биография (биография-фрагмент?): "Ти ли си, мила Елиз..." не означава, че желая да се осведомя коя е новодошлата личност... аз добре я познавам... а в същото време... в самата форма на изказването се съдържа смътен спомен за всички положения, при които някой е казвал "Ти ли си"...
Един такъв текст е написала доц. Денкова... Чета го, докато от две седмици, и в без друго препълнената си чанта, мъкна вече на нищо не приличащата „Мит и литература” на професор Богданов, защото не мога да обмисля и проумея докрай едно изречение, което казва:
„литературата е преди всичко тяга към отнемане на инициативата на контекста и поемане на смисловото организиране на творбата от нейния текст”
В момента, в който го прочетох, изпаднах в екстаз, не съзерцателен, а практичен и животворен, моделен, такъв, какъвто може да се използва, защото за мен изречението каза: обърни внимание, че в определени моменти ти ще се съпротивиш на това, което се случва за теб, ще можеш да го спреш и да го промениш като го превърнеш в текст и като видиш този текст и потърсиш решение на случилото се, не уповавайки се на случването, предикатите и символите – а на свободата и широтата, които ще ти даде онова смислово организиране, идващо от самия текст, смислово организиране, което може да се наблюдава от много хора, да се тълкува многозначно и което, макар че изглежда фантазъм, всъщност е толкова истинско, колкото и случващото се, макар да изглежда, че те отдалечава от реалността, че разводнява – то е обратното и именно то няма да те остави да бъдеш конкретна и сама, превръщайки другите за теб в предикат-качество. В това изречение човек се чувства като на ръба на пропаст между големите стени на две парадигми, които се заменят, но всъщност те се допълват и точно този брод прави един текст топъл.
Свързвам текста на доц. Денкова с това изречение - защото то, искащо да се държи като дефиниция за литературен текст, ми се струва, че има отношение и към това, което е топлото говорене, изразено чрез няколко други неща – отношението между действителността и текста; движението на отделния човек и превръщането на предикатите в предикати-качества; реторичната ситуация от която всеки един от нас разбира определен текст, но и живота си; преливането на едното в многото и обратно, както е във „Филеб”, откъдето и аз имам един изумруд „душата прилича на книга”. Както и моето изречение от „Мит и литература”, така и това от „Филеб” – заменят мисленето насочено вътре в нас с мислене от по-висок ранг – с мислене, което е шлифовано от много мисления. Представете си какво означава едносъставната душа да прилича на книга...
Не зная обаче това ли е темата на доц. Денкова, дали тя в този текст действително иска да говори за топлото говорене – и ако иска, то защо в заглавието й захладнява – „за топлината, хладината и студа в текста” – някак спира. Чудя се дали това захладняване не се отнася по-скоро за крайтекстовите пространства и дали е възможно от един текст да настъпва хлад и да има студ. Герда, която влиза в текста на думата „вечност” – всъщност спасява Кай от студа. Кай не може да напише думата „вечност” без Герда – и ненаписването му пречи да си спомни любовта. Защо доц. Денкова не е подредила заглавието по обратния hаppy end ред – „за студа, хладината и топлината в текста”. За разлика от топлото говорене, според мен, хладината и студът се настаняват, когато става въпрос или само за живеенето и света, или само за текста, който не се чете, или пък – чете се, но се разбира по един и същи начин.
Доц. Денкова казва, че хората познават най-напред водени от чувството към спонтанните очевидности. Това е и нишката, която най-много харесах в нейния текст – защото събира в едно субективното и обективното – онова, което е толкова очевидно, че може да се види отведнъж и от всички – но да не забравяме - то може да се види само чрез отделните чувства – вижда се чрез онова, което въобще не се знае как се ражда и поражда и какво търси и иска в самите нас от света. С най-личното виждаме най-общото. Но дали това най-общо, това очевидно – което е и спонтанно, и красиво – не е самата идеализация на човека, който изпитал удоволствие да идеализира нещата и по този начин създава и текстовете, и боговете, и всичко? Текстът е идеализация на човека, както и любовта, когато в очите на другия виждаш като в огледало себе си, както и Бог е идеализация.
Доц. Денкова дава примери за текст, който би бил топъл. Един такъв „текст-удоволствие” като любовта би предполагал взаимност” - казва тя. Един такъв текст е „внезапно да открием онези сякаш мимоходом подхвърлени думи, които осветяват слабо познати кътчета вътре в нас, да притихнем и да си кажем: „Ами, да, ето – това е!”. В действителност обаче – ние притихваме ли, или изкрещяваме, влизаме ли вътре в себе си, или се бележим с неща отвън?
...„точките на смисъла в топлия текст са винаги основни възгледи, създаващи фундаментално настройване”... казва доц. Денкова, а аз знам какво би казал професор Богданов. Би казал, че него го интересува да разбере устройството на винаги и навсякъде неустойчивия отделен човек, чиято неустойчивост, а не друго поражда и божията милост, и великите прояви на култура. Би казал, че ще му е интересно да разбере как точно, тези основни възгледи и фундаментално настройване черпят енергия от неустойчивото отделно човешко същество... Съвсем скоро се сетих за неустойчивото отделно човешко същество и че професор Богданов, който винаги застава срещу идентичното, винаги говори за общото и за приликите, в крайна сметка го интересува не друго, а неустойчивото отделно човешко същество, което според доц. Денкова познава с чувствата... Какви чувства карат това неустойчиво отделно човешко същество да зареже контекста на своята сигурност и да организира смисъла си в текст, в който чувствата вече няма да бъдат само негови?
За Лидия Денкова топлият текст е безусловно искрен – и откровено личен.
А аз помня и професор Богданов какво каза за топлия текст – че ВИЗИРА НЕЩО КАТО ВЯРНО В ДВОЕН СМИСЪЛ - 1. НА ТАКОВА, КАКВОТО Е ИЗВЪН ТЕКСТА, И 2. НА ТАКОВА, КАКВОТО ТО НЕ Е, НО БИ ТРЯБВАЛО ДА БЪДЕ.
В това изгубване из между текстовете и живота – си мисля – че топлият текст, от който се ражда ефективният текст - никога не може да бъде „какъвто - такъв”.
С поздрав –
http://vbox7.com/play:f15d3259
|
Тема № - 49 |
Коментар № - 5610 |
|
vesselina vassileva - 2011-10-09 11:58:48 |
|
|
Благодаря на всички за топлите думи. Ето, виждате колко лесно, внезапно, веднага определяме думите като топли - и дори погледа със само едно поглеждане в очите на човека отсреща. Не мисля, че написаното от мен е топъл текст, който онагледява топъл текст изобщо - би било претенциозно. Всъщност,задавам си въпроса и си отговарям с ваша помощ има ли текст, чиято топлота разпознаваме веднага, без много замисляне и анализ?Отнесено към метафорите на всичките пет сетива, текстът би могъл да е топъл и студен, гладък или бодлив, вкусен или блудкав, омаен, ухаещ или вонящ, звучен или безгласен, цветен или безцветен и т.н. Може би Аристотел предпочита "нежната кожа", сиреч сетивото на допира като най-философско, защото кожата обхваща целия човек и усещаме допира, докосването с цялото си същество. Когато желаем да познаем - и да изпитаме цялото. Та топлината се отнася към тази цялостна възприемчивост на кожата - смисълът, уловен от разсъдъка и опита да разбираме, идва после. Всъщност, ако изобщо пренасяме тази усетливост към възприемането на текста, а не към качествата на самия текст, това би било по-скоро една област, определяна като "антропология на сетивността". Но нали - да повторя началото на Метафизика - хората обичат тези сетива и усещанията, които им дават, и точно затова се стремят към знание. Повтарянето понякога е досадно. Но има едно главозайващо прекрасно повтаряне, за което говори Валери: повтаряме миговете на удоволствие. Текстът е горещ, докато се създава. После, знаем, започва да охладнява заедно с коментара или логически развиваната аргументация. Заради силното удоволствие повечето автори предпочитат да създадат друг текст, да повторят. Ако изобщо тук бих се спряла на една основна характеристика на текста, тя би била сравнима с друг образ - фокуса, фокусът улавящ излъчването. Добрият фотограф може да преходи навред, да гледа, "да хвърля погледи насам и натам", но той открива себе си и цялото във фокуса на снимката, която прави. Смисъл не изобщо, смисъл за мен. Та фокусът за мен в първоначално поместения текст - може би ще се стори странно - е съвсем в началото и съвсем в края. Снимката на паяжината /направена в позапуснат двор много рано сутрин/, в която по сплетените нишки са се задържали капки роса. Капките роса са топлите текстове - вътре във великолепната структура-текст на разбирането. В края на текста: думите на Ницше и още: Vis imaginativa. Текст се създава с въображение. Коя е тогава тази сила на въображението, която създава "красотата на ума" и той така естествено, както паякът тъче, създава своите текстове? Затова и предложих Теетет с Филеб - има наслада от сетивата, свързана с радостта на ума - но и наследата, и радостта са все чувства. Текстът, ако искате топлият, всеки път отговаря на не онзи познат въпрос Да бъда или да не бъда, а на един друг чуден въпрос, зададен в прекрасната поезия на любовните разкази, включени в 1001 нощ. Обичам. "Тогава как аз да се сбогувам с това, с което съществувам?"
Любовта не е обиктивируемо нещо. Точно тя прави текста несподелим. И в този смисъл той е консервативен, затворен.
Дискусията вече следва своя собствена логика, което много ме радва. Като в градината с разклоняващите се пътеки на Борхес, където по който и път да поемеш, все ще се загубиш. И моят ескиз не е началото на лабиринта, а една проста извивка вътре. Няма как да изляза - ако изобщо искам да излизам - без всички останали извивки в дискусията. Защото, вървиш ли право пред себе си, както казва Малкият принц, няма да стигнеш много далеч.
Написаното тук не е отговор в собствения смисъл просто защото предлагам да влезем по друг начин в лабиринта /е, изкушавам се да кажа, че колкото и да обичам философска есеистика, за мен Борхес е леденият крал на този жанр/.
Предложението ми е: в началото втора снимка, направена в същия този позапуснат двор./Снимките, впрочем, изобщо не са редиктирани./ И един малък текст, който за мен е безусловно топъл - в него пак става дума за поляна, на която от топъл мързел да полегнем, постоим, преди да скочим отново. Мечо Пух:
"Продължиха да вървят и да си мислят за Това и Онова и лека-полека стигнаха до едно вълшебно място най-най-горе в Гората, наречено Поляната на галеоните - то представляваше шейсет и нещо дървета, наредени в кръг…И тъй като беше вълшебно място, земята тук беше покрита не с бодливи храсти, шубраци и пирен, както другаде в Гората, а с гъста трева - тиха, гладка и зелена. Тук беше единственото място в Гората, където можеше безгрижно да седнеш, без веднага отново да скочиш на крака и да си потърсиш друго място за сядане. Докато седяха там, те виждаха целия свят, разпрострян чак до небето, и всичко на света беше с тях на Поляната на галеоните."
А. Милн, Мечо Пух
|
Тема № - 49 |
Коментар № - 5587 |
|
Лидия Денкова - 2011-10-08 11:31:43 |
|
|
Влязоха му в главата на маркиза тия шаблони и спасение няма. Те, че са от памтивек и вездесъщи, едно на ръка. Самите молитви към Бога и небесните наши водители също в нищожна степен позволяват текстова свобода и вдъхновение, освен в съкровения театър на сърцето ни (и в малката неуправляема воденичка около слъзните ни каналчета). Но там не е убийствената и срутваща съзиждащато, сизифовски мъчителното усилие на познанието към свобода. Към обогатяване откъм безброй малки, индивидуални искрици на домогване до красиво означаване на нещо, до топло/хладно/студено, но единствено изговаряне, или вплътяване в звук, цвят, форма. Роденото във видимо откровен, топъл и предизвикващ размисъл есе на Лидия Денкова ми помогна много да вдигна глас в отрицание на всички неработещи, по-скоро разрушителни шаблони. За младите това може да се стори смешен, театрален, глупав, изместващ вик. Но аз съм ял „попарата” на безпардонния, непроницаемия, неразговорливия, наказващия тежко шаблон. От маркиза трудно може да се очаква да е заел крайна, анархистична в света на думите и текстовете позиция на несъгласие с повтаряемоста, спиралното въздигане, необходимостта от екзегетика и дори наизустяване на високи образци. Пред него продължават да се мъдрят в магически противовес въпроси като: Кой е Омир и бил ли е ? В доколко чист вид Платон ни представя „шаблоните” на Сократ ? Коя модерност ни е по-близка – тази на Аристотел, или тази на Учителя му ? Шекспир повече поет ли е или вдъхновен продуценти „алхимик” на безброй бардови образци? Кой е по-топлиятпоет „революционер” – Есенин или Маяковски? Успокоителното за маркиза е, че както и да се вглежда назад, все му се привижда: нищо от блудкавите (благодаря на Георги) шаблони да е останало за дълго. А което е останало, ни кара да го видим – може да ни опари, може да ни хвърля в студ, дори в уплах. Накрая искам да благодаря на Веселина, че първа ни отправи към знаменателната реч на Стив Джобс, съвременния Прометей и Сизиф, с когото имахме честта и щастието да стъпяме върху търпеливата и стара наша планета. |
Тема № - 49 |
Коментар № - 5581 |
|
Dekarabah - 2011-10-07 20:48:49 |
|
|
|