Любовта и хуманистичната доктрина: любовта-желание и любовта-радост |
Първа част – |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/56_1.jpg) |
ЦВЕТАН ТОДОРОВ
Любовта-желание Всяка любов е незаменима; но една любов не си прилича с друга. Гръцката мисъл ни е завещала разграничение, с което можем да си послужим в нашия случай, като го нагодим към нуждите си. Това е разграничението между éros или “любов-желание” и philia или “любов-радост”. С оглед на по-нататъшното изследване на отношенията между любовта и хуманистичната мисъл, сега бих искал да разгледам тези два основни вида. Най-напред ето някои характеристики на любовта-желание: тя се състои от липса (неудовлетвореността е първоначалното необходимо условие за нейното съществуване); изхожда не от обичания обект, а от обичащия субект; заявената й (но недостижима) цел е сливането на двамата влюбени. Независимо дали са хуманисти или не, френските автори от Ренесанса до наши дни неуморно доразвиват тази основна схема, завещана на европейците от гръцките мислители и римските писатели с посредничеството на средновековните трубадури. Липса: тук любовта се възприема като желание към отсъстващ обект. Следователно желанието се състои от тази липса; ако тя е запълнена, желанието изчезва, а субектът се чувства излъган, вместо да е удовлетворен. Не може и да бъде другояче: особеното при желанието е, че тъй като се отнася по-скоро до личност, отколкото до предмет, то може само да се изпитва, без да се задоволи, за разлика от потребността, която може да се удовлетвори или от пожеланието, което може да се сбъдне. Субектът обича повече любовта, отколкото нейния обект; за да трае любовта, той дори е готов винаги да държи обекта на разстояние. Желанието му се разпалва от съперниците и от предизвиканата от тях ревност; препятствията са му абсолютно необходими: в леглото Тристан и Изолда са разделени от меч. Мъртвата Албертин е единствената достойна за любов Албертин. Ерос – тържество на отсъствието, намира върховен израз в олицетворението на отсъствието – смъртта, която е тайният му съюзник. Затова Монтен смята, че “затруднението увеличава нашето желание” (заглавие на II, 15), че “трудността придава стойност на нещата” (613). Жена, която го отблъсква или е пазена от ревнив съпруг, става още по-желана за ухажора; наличието на съперници разпалва желанието; ревността, завистта и забраната по-скоро пораждат любов, а не произтичат от нея. Човек презира това, което притежава и желае това, което му липсва. Възможно е да осъзнае тази логика и да я извърти в своя полза: “Исках да засиля удоволствието посредством трудност, желание и известна прослава” (III, 3, 826). Любовта се преживява само като отсъствие: “В любовта има само пламенно желание към онова, което ни убягва” (I, 28, 186). Героите на Русо са сметнали, че като попречат на удовлетворяването на страстта, могат да открият в любовта-желание лек срещу нейното отслабване. “Любовта е желание, което препятствията усилват”, следователно “не е хубаво да е задоволена; по-добре да трае и да бъде нещастна, отколкото да угасне сред удоволствия” (La Nouvelle Héloïse, III, 7, 320). Задоволяването на любовта я погубва, а излъганата любов е за предпочитане пред пълната липса на любов. По-добре любов без удоволствие, отколкото удоволствие без любов. “Картината на угасналата любов е по-страшна за нежното сърце от картината на нещастната любов, а отвращението от това, което притежаваме, е сто пъти по-лошо от съжалението за това, което сме загубили” (321). Важното е да обичаме; най-големият враг на любовта е премахването на всички пречки и следователно – на възможността за ново завоевание: щастието е отегчително – такъв, изглежда, е законът на човешкото желание (вж. VI, 8, 694). Новостта засилва желанието, навикът го намалява. От мига, в който достига своя апотеоз, щастието неизбежно намалява. Изкачим ли се на върха, това означава, че трябва и да се спуснем. Жюли е съгласна с браговчедка си Клер (автор на горния анализ): осъществяването на любовта предвещава нейната гибел, “чувствената любов не може без притежание и угасва заради него” (III, 18, 341), за сметка на това обаче препятствията я засилват. На свой ред възпитателят на Емил задава следния въпрос: “Дали Леандър щеше да поиска да умре заради Херо, ако морето не ги бе разделило?” (Émile, V, 802). И така, Жюли открива как да обезсмърти любовта: “За да се обичаме винаги, трябва да се откажем един от друг” (La Nouvelle Héloïse, III, 18, 364). Така любовта й ще остане жива, а съвестта й ще я възнагради добавъчно: “В известен смисъл лишенията, които човек си налага, самото съзнание за направената жертва и за причината, която го тласка към това, му доставят наслада” (III, 7, 320). Векове наред е битувало виждането, че в тази разновидност на любовта, наречена и “любов-страст”, се съдържа истината за всяка любов. Можем да се запитаме дали огромният успех, на който това схващане се радва през цялата западноевропейска история въпреки очевидните си слабости, не се дължи на родството му със структурите на разказа, който се основава на липсата и на опитите за нейното запълване. И при двете се наблюдава търсене, което все остава недовършено и все започва отначало, натъкване на най-неочаквани препятствия. Но от това, че разказът е хубав, следва ли, че трябва да го приемаме за истина? Сигурно този успех се обяснява и с други причини: той отговаря на първоначалната (и често пъти единствена) форма на всяка любовна връзка, а и в мислите си го свързваме със силното физическо усещане, съпътстващо тази фаза (нима не използваме термините “физически” и “еротичен” като взаимозаменяеми?). И така, това е първата отличителна черта на любовта-желание, произтичаща от необходимостта нейният обект да се възприема като отсъстващ. Втората й отличителна черта – нейният егоцентризъм – произтича от факта, че тук другият съществува само от гледна точка на аз-а. Егоистичен ли е Ерос? Човек би помислил, че е тъкмо обратното, тъй като влюбеният превъзнася обичания обект, мисли го за най-хубав, най-силен, най-елегантен, желае го неистово, вярва, че линее, ако е разделен от него. И почти всички са преживели следния парадокс: готов съм на всичко за тази личност, но само при условие, че ме обича. Затова пък ако ме разлюби, любовта ми се сменя с омраза: дори предпочитам тази личност да е мъртва, но моя, отколкото жива в чужди обятия. Ревността и собственическото чувство са неделими. Това е така, защото чрез обекта на любовта аз пак обичам себе си: ерос спада към релационния егоизъм или, както се изразявали теолозите, той е сластолюбие, с което искам по-скоро да взема, отколкото да дам. Тук е видно, че любовта-желание не олицетворява напълно отличителната черта на любовта, която се изразява в незаменимостта на обекта. Ако любовта ми се определя от липсата на обекта, аз го свеждам до черта, с която той се характеризира не сам по себе си, а единствено спрямо мен. Вече обичам не неповторимия друг, а неговото отсъствие, което друг индивид би могъл да възпроизведе. Обичаният обект е пренебрегнат, ако любовта обслужва преди всичко интересите на обичащия субект; макар и различно, той е пренебрегнат и в плана, целящ постигането на сливане между субекта и обекта. Това също е клише, което датира от Античността: този идеал се приписва както на любовта, така и на приятелството. В Платоновия Пир Аристофан твърди, че двамата влюбени са изпълнени с “желание да се слеят в едно-единствено същество” (191е), че “любовта се опитва да превърне две същества в едно” (191 d), че всеки иска “да се слее с любимия” (192 e). В Никомахова етика Аристотел припомня поговорката, че “приятелите имат една-единствена душа” (IX.8.2) и говори за “приятеля, който е второто ни ‘аз’” (IX.4.5). Тази метафора е пренесена в латинската литература: според Цицерон приятелите образуват едно-единствено същество или една-единствена душа; всеки притежава половинката от една-единствена душа, продължава Хораций; а св. Августин описва приятеля си като “второто ми ‘аз’”: “Почувствах, че моята и неговата душа образуваха една душа в две тела” (Confessions, IV, 6, 72). При все това още Аристотел предупреждава за опасностите от сливането, коментирайки метафората на Аристофан: образуването на едно-единствено същество, което така или иначе е само метафора и следователно – изкривяване на реалното отношение, неминуемо ще коства заличаването на предишната неповторимост. От това, че “те са били двама, а са станали едно-единствено същество”, неизбежно следва, че “ако не двете, то поне едната индивидуалност ще изчезне” (Politique, 1262b). Монтен, който не храни особено уважение към любовта, свежда идеала за сливане до приятелството. Той пише, че тогава двете души “се смесват и сливат така пълно, че заличават и вече не могат да открият шева, който ги е съединил” (I, 28, 188). Волята на приятеля потъва в моята, без да “ни остави нищо лично, нищо, което да е негово или мое” (189). Тук вече понятията “щедрост”, “признателност”, “дълг” не важат: понеже всичко е общо достояние на двамата приятели, те образуват “една душа в две тела” (190). Приятелят “не е друг: той и аз сме едно” (191), откакто е умрял, “ми се струва, че вече съм половин човек” (193). Затова пък Русо отрежда сливането на любовта. “Най-належащата, най-голямата, най-силната и най-неутолимата ми потребност беше изцяло в сърцето ми: потребността от възможно най-интимно общуване. Най-вече затова се нуждаех от жена, а не от мъж, от приятелка, а не от приятел. Тази странна потребност беше такава, че и най-пълното сливане на телата не й беше достатъчно; трябваха ми две души в едно тяло, без това винаги усещах празнота”(Confessions, IX, 414). И така, Русо прибягва до традиционната метафора, но й придава парадоксален характер: не се стреми към една душа в две тела, а към две души в едно тяло. Стреми се към физическо сливане, т.е. към невъзможното. Тук жената се различава от мъжа (а любовта – от приятелството) само защото дава на хетеросексуалния мъж усещане за пълно единение. Следователно връхната точка в отношението с другия е неговото поглъщане, а това означава и неговото изчезване. По друг повод Русо използва същата метафора: “Ако нямам компания, винаги чета, докато ям. Така запълвам липсата на общуване. Поглъщам последователно ту една страница, ту един залък: все едно, че книгата ми вечеря с мен” (VI, 269). Книгите заместват приятелите, но пък от друга страна са приравнени към кифлите; дали такава е и участта на приятелите? Сливането или по-скоро съвместният живот, който се позовава на него, понеже самото то е невъзможно, води по противоположен път до същия резултат като непризнаването: другият не съществува като пълноправен субект; само че този път не се губи сред нещата, а изчезва в мен и вече представлява просто една от съставните ми части. И наистина, ако любовта между двама души води до образуването на едно-единствено същество, това означава, че единият е избрал или е бил принуден да се жертва заради другия: всъщност резултатът от сливането почти не се различава от резултата от заробването. И накрая, ако се вярва на описанията, любовта-желание е обречена на неуспех поради самата си структура. Още Монтен отбелязва, че тя е вечно разочарование: липсва или обектът на желанието, или самото желание. “Желанието и наслаждението еднакво ни тежат” (II, 15, 614). Логиката на любовта-желание е пъклена: обичам само ако не съм обичан, обичан съм само ако не обичам. От това следва, че винаги сме оставени на произвола на две взаимодопълващи се нещастия: да обичаме, без да ни отвръщат с взаимност, и да сме обичани, без да можем да отвърнем с взаимност поради същата тази любов. Увереността, че сме обичани, води до закърняването на любовта и ни пречи да обичаме; а нали тъкмо това е целта на всяка любов. Всички ние се стремим - понякога несъзнателно - към собственото си нещастие: искаме да ни обичат, което пречи на самите нас да обичаме, а това състояние на свой ред ни обрича на разочарование и отегчение. И все пак не можем да се въздържим от стремежа към любов; и така, поради самата структура на нашето желание сме орисани да се лутаме между две разочарования – че не сме обичани и че не обичаме. Констан често внушава тази представа за безпътица. Човешкият субект, подложен на неумолимата му логика, като че ли няма никакъв шанс да открие щастието си в любовта.Това, че сме обичани, не ни прави щастливи и следователно не би трябвало да желаем подобно нещо. Не би трябвало, и все пак се стремим към това: такава е всекидневната трагедия на желанието. Обичам, но мога да избирам единствено между две нещастия: или обектът на моята любов ми отвръща с взаимност и желанието изчезва; или не ми отвръща с взаимност и желанието е излъгано. Констан смята, че това е неизбежно и твърди, че е замислил своя герой Адолф, воден от стремежа да го докаже. “Той и Еленор бяха в безизходица, а аз исках точно това. Показах как се измъчва, защото не обича достатъчно Еленор; но нямаше да се измъчва по-малко, дори да я обичаше повече. Той страдаше заради нея, понеже не изпитваше чувства; ако страстта му беше по-силна, щеше да страда по нея” (Adolphe, “Préface”, 8). Дали целият човешки живот се свежда до подобен “избор между нещастия”? Изглежда, че понякога Констан мисли точно така. Целият му живот е “редуване на страдание с умора”, както пише самият той в писмо до леля си графиня дьо Насо (2.8.1808 г.); но ако му се вярва, такъв е и животът на неговата приятелка Жермен дьо Стал: “Тя винаги е изпитвала подобно безпокойство относно нашата връзка, което й пречеше да я намира за уморителна”(Дневник,19.8.1804). Нищо не свързва подобно схващане за любовта с хуманистичната мисъл. В него волята на субекта е обезсилена, любовта се подчинява на безлични закони, които направляват поведението на всички хора: егоизъм, желание за липса, стремеж към невъзможно сливане, неизбежно разочарование. Тези психични закони са строги като биологични кодове, тъй като поведението на индивида се обяснява с причинна серия, над която той няма власт. Следователно подобно схващане подхожда повече на сциентистките доктрини. И все пак то присъства в съчиненията на мислители, които се родеят с всички модерни фамилии; нарочно предпочетох да цитирам формулировки, чиито автори са писатели хуманисти.
Любовта-радост И така, любовта-желание е вид любов, който не гарантира нито неповторимостта на обичания обект, нито неговата свобода, а още по-малко пък свободата на обичащия субект. Не така стоят нещата с другия вид – любовта- радост, която може да се наблюдава в сексуалната връзка, но и във взаимоотношенията между родители и деца или между приятели. Тази любов също може да се изживява като отсъствие (даже обикновено такава е участта на родителите – да живеят далеч от порасналите си деца), но не отсъствието я съставлява или разпалва, то е по-скоро странично явление, което не е достатъчно, за да премахне любовта и по принцип пред него се предпочита присъствието. Перспективата на тази любов е взаимността. Чувството, което я съставлява е радост, предизвикана от самото съществуване на обичания обект; т.е., ако отново заимстваме израза на теолозите, това е доброжелателство, а не сластолюбие. Тази любов не цели сливане: мога да се наслаждавам на съществуването на другия, само ако той си остава различен от мен. Откриваме нейното описание, понякога под различно наименование, у същите тези автори, които показват, че са способни да изобразят и любовта-желание; но за разлика от предишната разновидност на любовта, тази се съгласува с хуманистичната доктрина. Защо? У Монтен това взаимоотношение се олицетворява най-пълно от несексуалното приятелство между двама мъже, образец за което е собствената му връзка с Етиен дьо ла Боеси. В описанието си на приятелството Монтен преоткрива повечето черти, които древните автори му приписват. Приятелството предполага прилика и равнопоставеност между приятелите. Тъкмо затова тиранът е достоен за окайване: той се съмнява в искреността на обкръжението си и не може да се довери никому; следователно взаимността е недостъпна за него. Затова пък между приятелите цари пълно доверие и законът на обикновените човешки взаимоотношения е преобърнат: “По-скоро се отдавам на приятеля си, вместо да го обсебвам” (III, 9, 977). И така, размишлявайки за любовта, Монтен заключава, че е невъзможно да се прилага чисто икономическа логика към човешките взаимоотношения: в случая да дадеш означава и да вземеш. “Удоволствието, което доставям, гъделичка по-приятно въображението ми от удоволствието, което изпитвам” (III, 5, 894). Оценката, която Русо дава на втория вид любов, претърпява развитие. В Новата Елоиза той се доближава до Монтен: взаимността и радостта, породена от съществуването на другия, са характерни по-скоро за приятелството, отколкото за това, което обикновено наричаме “любов” - тя изисква сливане. Няколко години по-късно обаче в Пигмалион (1762 г.) Русо описва различно избора за или против сливане. Скулпторът Пигмалион се изкушава да се слее с Галатея, но се въздържа: ако двамата станат едно цяло, вече не би могъл да я обича. “Ако тя и аз сме едно, няма да я виждам, няма да съм този, който я обича! Не, нека моята Галатея живее и аз и тя да не сме едно. Ах! Нека винаги бъда друг, за да искам винаги да съм едно цяло с нея, за да я виждам, да я обичам, да съм обичан от нея...” (1228). Сливането (пък било то и чисто въображаемо), дори е правело любовта невъзможна: тя изхожда единствено от разделението между мен и другия, следователно аз-ът трябва да си остане отделна единица. По същото време любовта в Емил на свой ред изглежда различна от любовта, описана от Жюли и Сен-Прьо, тъй като цели не сливане, а взаимност, разбирана като признаване на другия в качеството му на пълноправен субект, несводим до аз-а. Ако изобщо може да се говори за притежание, то е твърде парадоксално, понеже е взаимно. “Притежание, което не е взаимно, не представлява нищо, то е най-много притежание на жената, но не и на индивида” (IV, 684). Ако претендираме да погълнем някого, ние го заличаваме; ако го уважаваме, го запазваме като самостоятелно същество.
Освен това новата любов вече не е насочена единствено към ненаситното искане на аз-а. “Любов, която дава толкова, колкото изисква, сама по себе си е чувство, изпълнено със справедливост”, а “истинската любов” никога не може да бъде любов без уважение към другия (V, 798). Тази любов става жертва на илюзии в по-малка степен, отколкото страстта, защото ангажира и ума на влюбения, а не само сърцето му; тя е съзнателно действие на субекта. И накрая, има още една основна разлика спрямо любовта, описана в Новата Елоиза. В романа се наблюдава “стълба на любовта” от платонически тип (от физическото към духовното, от частното към общото): Сен-Прьо трябва да се възвиси до почти христовата любов на Жюли. Затова пък в Емил любовта на младежа към Софи (или на Софи към него) не е обречена да се превърне в нещо друго, тя е самоцелна. Тук Русо тълкува любовта (не само приятелството) като радост от присъствието. Именно тази любов, надхвърляща разбирателството между Жюли и Волмар, е орисана да процъфти в брака. Дали обаче вторият вид любов на свой ред не е заплашван от същата опасност като първия, а именно – изхабяването? Русо пише следното: “Често си мисля, че ако можехме да накараме любовното щастие да трае и в брака, щяхме да създадем земен рай. Това е нещо невиждано досега” (861). Монтен се е задоволил с тази обезсърчителна констатация. Русо обаче започва да размишлява за средства, позволяващи да се заобиколи препятствието. Рецептата е проста, казва той: “Съпрузите да си останат любовници”(862). Предложението на Русо засяга както физическата любов, така и привързаността между съпрузите: всеки от тях трябва да остане свободен субект, пълноценно същество, което никога не прекършва волята си и действа от любов, а не по задължение. “Единият трябва да се отдава на другия само по свое желание.” Това означава също така, че независимо дали са женени или не, всеки един от двамата любовници има право да отблъсква другия: понятието “домашно сексуално насилие” би било съвсем понятно за Русо. “Нека всеки един от двамата винаги да разполага със собственото си същество и с ласките си и да има право да ги дарява на другия само по своя воля” (863). В любовта-радост обектът на любовта не изглежда по същия начин като в любовта-желание: не само че е абсолютно незаменим, но и запазва своята автономия. Тази свобода не е несъвместима с верността: да отблъснеш другия не означава да се отдадеш на някой чужд; просто индивидът не е принесен в жертва на общността, образувана от двойката. Следователно съществуването на любовта-радост потвърждава съвместимостта между автономията и социалността: свободният човек не е обречен на самотен живот. По основните си характеристки любовта-радост представлява пълна протвоположност на любовта-желание: радостта от присъствието заменя култа към липсата, ти не се определя единствено спрямо аз, и накрая - идеалът, на който е подчинено взаимоотношението между двамата, вече не е сливането, а взаимността. Ти вече не е средство, превръща се в цел; освен това трябва да запази автономията на волята си: тези две характеристики сродяват любовта-радост с хуманистичната доктрина. И все пак връзката си остава слаба и първоначално зададеният въпрос все още не е намерил отговор: как едно или друго схващане за любовта отговаря на предизвикателството, отправено към хуманистичния проект?
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Когато започнах да чета текста на Цветан Тодоров – в съзнанието ми започна да се формулира един многоглав въпрос: къде е разказът и как да си представя разказа, за да намеря излази към реалността – защото, хубаво, дори да мога да допусна, че ще браним автономната идентичност на отделния човек, но, ако той остане вътре в тази парадигма така непроменим, вътре в себе си сам и ненарушен, без време – той ще загуби дори този, когото обича, той няма да може да излезе в реалността, наистина ще загуби протичането си – а ако се случи така, това не означава ли край и за самата хуманистичната доктрина?
После започнах да свързвам онова, което зная от Барт и това, което зная от професор Богданов – и си съставих един много хубав мой модел за излизане в реалността. Барт казва, че любовният дискурс винаги крие лице, към което е адресирано обръщението и че никой няма желание да говори за любовта, ако не е за някого. Според мен, това лице не е само за този, който говори или който пише, то е и за този, който чете. За мен това лице е форма на реалност. Това лице е място за лице, пример за лице - и всеки, който минава през текста, може да вгражда и вижда в него свое лице, към което да адресира. Тъй като човек винаги проектира това лице като друго – в говоренето за любовта винаги - освен лице – има и разказ. Всяко говорене за любовта – експлицитно или имплицитно, все едно как, но винаги носи в себе си – разказ – поради няколко причини – то може да прави време – да си представя, например, отсъстващия, да проектира действията си за постигане на любовта в бъдеще, да прави модели за реалност на основата на вече случени неща, да преминава границата между текстовостта и жизнената реалност.
Първото нещо, което разпознах като моделен код в текста на професор Богданов за любовта, беше – говоренето със себе си като с друг. Дали това „говорене със себе си като с друг“ е любовта-желание на любовта-радост, която е като литературата, помнеща своята реалност и поради това - представяща се като това, което не е? Голямата парадигма на разбирането, която преди професор Богданов каза, че е голяма колкото парадигмата на световната душа – толкова дълго протичаща, че може да наблюдава всички парадигми, не е ли съставена от: 1. литературата, а и от говоренето, които носят в себе си своето празнично случване, за да представят нещо, което вече е могло да бъде и е било, случило се е, сбъднало се е - и 2. говоренето със себе си като с друг, което предстои да се случи и, защото ще се случи – също е празнично.
(опитвам се да си представя това подробно: неща, които просто се случват и не вълнуват – повествованието-делник, но и други неща, които въпреки много препятствия се решават едно след друго... опитвам се да си представя онзи, който говори с този текст, онзи, който говори със себе си като с друг – и в двата случая – и при литературата и при любовта – все поради това, че някой обичан отсъства... опитвам се да си го представя, как той-аз-влюбеният е толкова добър, че може да се справи дори с местата на намалена примерна сюжетност; че не само, че не забравя да се сети, че собственият любовен разказ не е само онова минало случило се, но той не забравя да се сети, че може да проектира – и – проектира, раздвижва човечето на онова неидентично „себе си“ – то знае как точно да постъпи и ако наистина знае, ако наистина този експеримент успее, то ще знае точно какво да направи. Ще знае как да направи празник.)
Разказът не е ли онзи текст, който в крайна сметка – представящ случвания, да прави случвания (… да приложи това, което се казва.)? А, ако не ги направи – не става ли всеки разказ, който не ги направи – само обикновено повествование? Текстът на професор Богданов дава друг пример – нито едно от говоренията, които разглежда – не могат да съществуват идеално, т.е. отделно – всички те са преплетени и наслагващи се, така като и в самия текст могат да бъдат разпознати преминаванията от едно към друго – в дълбоки варианти – правещи текст, който казва и същевременно показва, това за което се говори. Въпреки намалената примерна сюжетност. И още – това наслагване и преплитане на различните говорения за любовта – води до наистина истински излази към реалното, защото самото им преплитане и пресичане - създава възможности за модели за реалност.
От говоренията най-много време и удоволствие ми отне и създаде говоренето, което, според мен, използваме най-често (или искаме да използваме най-често) – неутралното говорене. То става жертва на едно съвършено свързване: от една страна, неутралното говорене се различава от реторичното по това, че говорещият за любовта неутрално, говори незасегнато и обективно, докато говорещият в реторичното говорене за любовта е засегнат, защото е част от самото съществуване на любовта, от друга страна, неутралното говорене прилича на реторичното говорене – и двете са свързани с нещото на любовта, но при неутралното - връзката става не в самата любовна ситуация както е при любовния дискурс, а в по-общото, което прави любовната ситуация – ситуация изобщо. Това дава особен статут на неутралното, защото по някакъв начин то е това, което - въпреки че се прави на незасегнато – подтиква към действие – „белязано е от ценностен избор и подготвя слушащите да приложат онова, което се казва“ – все едно дава ясни и разбираеми съвети и подобно на литературния разказ, който съвпада с истинския разказ, прикрива примерността си, за да изглежда истински, но това, което ще може да се постигне истински чрез него - е именно в прикритото.
В неутралното говорене, от трета страна, се случва и още нещо – любовното говорене като ситуация, което логично прилича на реторичното говорене, нелогично – прилича и на неутралното говорене. Тази прилика между неутралното говорене и любовното говорене като ситуация изглежда нелогична, но тя е много функционална, защото представянето на онова, което действително се е случило, което вече е било жизнена ситуация, по неутрален начин – придава на ситуацията примерен смисъл за нови случвания.
Четях текста на професор Богданов за любовта и за разлика от четенето на текста на Цветан Тодоров, откривах една след друга врати, точно в моменти, в които парадигмата те поставя пред стена. Така се преминава между - външното и вътрешното, посочимото и непосочимото, статичното и динамичното, безвремието и промяната, говоренето и правенето – в пълна реалност и нито за секунда – статичен свят, в пълна проява на разказа, който довежда до реалност и продължава, като превръща преживяната реалност в нов разказ, който на свой ред – дава модел и прави нова реалност. Затова и любовното говорене като ситуация – може да преминава и към реторичното, и към неутралното. Понеже докато чета, търся за себе си разни неща, за да видя как са се образували – търсейки, в други текстове на професор Богданов, неща, свързани с реалността попаднах на един текст с невероятно динамично виждане за реалност и го давам, защото съм сигурна, че мисленето по него би било хубаво: „В старогръцката литература има висока литература, има ниска литература, но нямаме реалистична литература. Реалистична литература – такава идея няма. На някакви места на нас ни се струва, че е реалистична. Но там светът може да се представя или с голяма идеализация, или с голямо снижаване.“
Към края на текста, наред с изброените четири говорения, отличаващи се с различни степени на идеализация и снижаване – професор Богданов извежда литературното говорене, което не е отделно говорено – а съставно, събиращо в себе си засегнатото реторично говорене на любовния дискурс, говоренето за любовта като за ситуация, любовния разказ – който също както любовната ситуация може да бъде и ситуация изобщо, може да бъде и изобщо реалност. И в този момент се вижда едно ново разместване-преподреждане, остава свободно само неутралното говорене, на което всяко от другите три говорения, влизащи в обхвата на литературата, прилича. И се получава нов модел - този, по който специализираните говорения не трябва да се отделят от всекидневната реч, както литературата не трябва да се отделя от неутралното говорене, както и любовната ситуация не трябва да се отделя от ситуацията изобщо... както говоренията по неутрален начин са скрито ситуативни – така и литературното говорене е опит да се говори по определена тема... Видя ми се много красиво това ситуативно неутрално, прикрит любовен дискурс.
Мога да се заплета в този текст с години, но първия път го прочетох по начин, по който почти никога не чета – исках да видя какво ще стане накрая, нищо, че краят винаги е етикетна истина, която трябва да заключи текста.
Но сигурен ли е човек, че това е текст?
Сигурен ли е, че етикетното не е всъщност неутрално, че заключвайки текста това етикетно не е вече стъпило в реалното? Ами ако е етикетна истина, която е функционална, така както и неутралното е ситуативно? Преминавах през текста, водена от желанието да видя какво ще стане накрая, все едно това, което ще стане накрая – ще стане с мен - като в същински разказ, в който краят трябва да бъде копиран в реалността от тези, които го пишат и четат. (ние надничащите през оградата на този текст, неродените още, но разговарящи в „себе си“ други, гледаме как да скочим от този разказ в реалността – и да си отдъхнем)
Когато чета текстове – винаги търся начините, по които те извеждат в реалността. Някои текстове, като този на Цветан Тодоров – нямат и не извеждат, а напротив – чакат ти да ги изведеш и в крайна сметка – човек си намира начин как да ги изведе. Преди, благодарение на „Любов, семейство и власт - 3“ стигнах до едно нещо, което не е за вярване, но е много възможно - историята на Ксеркс е именно такова място, което извежда към реалността - намираща се малко преди края, според мен, тази история отбелязва един момент, в който в снижена примерна сюжетност – (снижена ситуативност/снижена примерна сюжетност) – Херодот вгражда собствената си любов. Херодот е бил влюбен там. Както си личи от разказа – нещастно влюбен. Просто в този разказ е отразено нещо действително случило се – което е върнато в разказа като действително случило се, където то вече не е това, което е - но все пак може да се разпознае от подобна ситуация. (но за някои други, които се окажат на едно и също място по едно и също време – любовта от този модел може да е щастлива – най-вече, ако ги няма там другите - един, от които да иска да се прави на царя/на влюбения и да му взима дрехите; друг, който да смята, че такава любов не е редна и да предлага разни замени; и трети, който да иска да отреже разбирането, все едно отрязва уши, за да не може да бъде чуто любовното говорене).
За тази история се сещам не само заради излазите, които текстовете-разкази правят към реалността, но и поради динамичната връзка между вътрешното и външното състояние на любовта. (на моменти изгубвам в текста кога става въпрос за любовно говорене, и кога за любовна ситуация и винаги, когато се окажа в любовна ситуация, а не в говорене – виждам моментите на реалност). Вътрешното състояние на любовта е, в което двамата и когато са разделени преживяват в себе си любовта. В това преживяване те разговарят в себе си. Вселенска е системата, в която тези разделени влюбени разговарят, първо – всеки по отделно – разговаря с 1. Отсъстващия, 2. Със себе си като с друг – и второ правят се различни системи.
Мисля върху идеалния вариант на взаимната любов. Представете си – от една страна – чрез разговора с отсъстващия, те разговарят като разменят проектираните си образи; от друга страна – чрез разговарянето със себе си като с друг се подготвя реалният вариант на действителното външно разговаряне, когато проектираното разговаряне с отсъстващият, ще стане реално; от трета страна – второто – разговарянето със себе си като с друг - се оказва като реалност, спрямо първото – разговарянето в себе си с отсъстващото, което спрямо него е като текст. Когато се говори с отсъстващия – това е любовният дискурс, а когато говори със себе си като с друг – това е правещият се на неутрален дискурс, който създава онзи, който вече направен, ще превърне неутралния дискурс в любовен. От четвърта страна, може и да се види така - това правене на обичания друг (отсъстващият) и на обичащия друг (бъдещият в реалността образ на едно „себе си“), което почти винаги като действие протича едновременно, също е един вид любовен разговор – подобен на онзи, който е външният – но вътре. (И вътре този разговор е между двама, които ги няма – единият го няма реално, а другият е в една светлинна секунда – бъдещ.)
За историята на Крескс обаче се сетих заради външната ситуация на любовта, заради всички онези пречещи и помагащи. Първият въпрос, който ме връхлетя беше: как изработеното ново себе си, специално подготвено за любовта, се справя с тези други? Усилват ли го тези други така, както го усилва неговият любовен друг? Сещам се често за тази история: „Събитията-действия се мотивират от прости характери с основни качества, които пораждат човешки противодействия-прегради. Именно тяхната непреодолимост се подчертава в трите диалога на Ксеркс с Артаюнте, Аместрис и Масистес. Тези диалози като че ли забавят хода на събитията. Но всъщност няма бавене, защото няма заден план на други възможности. Простото вътрешно на емоциите и ценностните мотиви съвпада с простото външно на действията и събитията. Малко по-сложен е само характерът на Ксеркс. Като основен деятел той е показан в повече ситуации. Това сложно обаче е само двойствено. Ксеркс е велик цар, но е по човешки подвластен на случилото се влюбване.“
Текстът на професор Богданов е обсебващ в това, че в поредица от моменти, посочвайки моментите на спиране, посочва и алтернативите за разширяване – очертавайки междинното пространство, в което може да се развие действието. Това е направено по много майсторски начин, като на два пъти – тези по-конкретни спирания и усилвания са показани с примерите на това, че 1. дори една сигурна ситуация – предизвиква неутрално несубективно говорене, което е знак за това, че тя осъзнава своята несигурност, въпреки сигурността си, или по-точно – предизвиква се начинът, по който, чрез създаването на примерност, тази ситуация би станала още по-сигурно сбъдване; 2. дори несигурното, примерно, субектно говорене на литературата, което се разсейва и с това, че може да бъде и нещо друго – е свързано с обективното на неутралното говорене, което въпреки обективността си – е и скрито субективно и засегнато. В една още по-голяма височина – всички излази в текста на професор Богданов, могат да бъдат видени и през още по-голямото усилване – усилването на човека в любовта чрез другия – над което просиява и самата връзка на усилването на човека чрез бога – показано именно чрез вътрешното състояние на любовта, която като същинска божественост е трайна, лишена от време и вечна – но в същото време – динамична и променима, и създаваща променимото. Една спираща ситуация винаги се компенсира от друга – усилваща. Голямата парадигма – може да бъде видяна и чрез това как вътрешното-собствено-минало-случено-сигурно се свързва с външното-заедно-бъдеще-проектиране-правене. Дълго мислих, дали външното е случване в бъдещето и дали не е случване в настоящето и едва към края, следвайки модела на текста на професор Богданов, откривам, че настоящето се полага на други, полага се на тези, които сега в този момент - трябва да направят, правят или не успяват да направят всичките тези преходи и усилвания, които текстът прави видими като видимото обичане. |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6417 |
|
vesselina vassileva - 2012-03-08 06:47:38 |
|
|
Моля за извинение. Последните няколко дена с ужас наблюдавам "изборите" в Москва. И най-странното, ако не е по-ужасното, че дискурса на коментарите е ...любовен. С Путин искат ...развод. Не мога да потвърдя това фактуално,нямам снимките, а динамиката на събитията не ми позволи със скормните ми умения да спра мигновението. Патосът им е-развод ми дай! Семеен, както у нас преди 21 година |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6415 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-03-07 21:34:28 |
|
|
ECCE ORDO AMORIS!
Латинският ми е повяхнал доста, за разлика от стремежа
да подреждам опита и отпечатъците си от смисли на любовта.
Но нещо такова искам да отроня след прочита на разгръщащия ни в голяма яснота и усиленост текст на професор Богданов.
Сбъдва се една дълга, превърнала се през житейското бързане в сънна химера, мечта на маркиза.
Да се говори за любовта дълго, непразно и спасително.
И заедно.
Благодаря на форума и неговия вдъхновен пътеводник! |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6411 |
|
Dekarabah - 2012-03-05 20:39:17 |
|
|
Това е продължението на предишния коментар. Разделих го, защото е прекалено дълъг.
Изброяването на промените и техните смисли е невъзможно, защото във всички случаи се преплитат индивидуални нагласи, които имат и физиологическа, но и навична основа, постигната с възпитание на определени нагласи от различен разред. Съдържанието на онова, което се изпитва вътрешно, се усложнява още повече от това, че вътрешното никога не е само по себе си, а постоянно се свързва с външното. В любовната ситуация постоянно се преплитат два реда аргументи. Едните идват от собствените нагласи и възприетите значения, получени в миналото и отпечатани в езиковата употреба, а другите от външното, което се случва. При това в някои случаи стават промени в собствените нагласи, а в други случаи не стават.
В хода на вътрешното преживяване на любовта стават и тези промени, свързани и с особения силен смисъл на любовта. Любовта е насочване към красота и изживяване на красота, което може да поеме и по пътя на по-общото, предложен от Платон в «Пир», както и самата любов може да се насочи към духовността на любовта към бога. Любовното изживяване винаги е влизане в някакво знаене. То може да спре до изпитването на физическо удоволствие, което да се изживява като най-същностното в любовта, но то може да се постави по-ниско от самото обичане на другия различен.
Любовното преживяване може да се разбира и по-широко емпатично като позитивна нагласа към всичко в околния свят. То може да довежда до знание в друг смисъл – за собственото и чуждото тяло, а и за телесността по-общо. Като един вид единения любовта и обичта са и режими на усилвания на своето малко, които не са в дисонанс с другите усилвания в човешката среда, между тях и с вещи и предмети. Което настройва не само към опозитивни оценностявания с отрицателен смисъл на доста трайната женска позиция в любовта, свързана с вещи, собственост и семеен дом, за осигуряване и грижа за деца, която прави особено далновидно насочен и жизнено важен женския избор на любовсен партньор.
Любовната ситуация естествено е комплексна и като външно протичане като ред от случвания, събития и преходи. Именно върху тази нейна времевост се настаняват двете обсъждани в тази книга наративни динамични структури - на повествованието-история и сюжетния разказ. Те са налице и във всекидневното говорене и разговаряне, и в литературното говорене, което ги култивира по по-специален начин, подчертавайки основната им функция – че развиват динамични модели за за щастие и благополучие, към които почти винаги е насочено човешкото същество.
Още преди да влезе в един или друг наративен дискурс, любовната ситуация може да се разбира като ред от по-конкретни ситуации, всяка от които може да развие свой ред. Преднина има влюбването, в античността обикновено зрително поразяване от красота. Друга конкретна ситуация е изпитването на любовта далече от обичания. Трета ситуация е случайната среща с обичания, четвърта - действията на влюбения за добиране до обичания, пета - действията и случванията по свързването в брак, шеста - прехождането на любовта в обич, на която съответства умножаването с челяд и увеличаването на домашното благополучие.
Изброяващият неизбежно попада в следата на определен културен код за разбиране на любовта. И аз влизам ту в античния код, с който съм свикнал, ту в съвременния, в който по дълга традиция, започнала от епохата на романтизма, на особена преднина се радват индивидуалното и уникалният вътрешен свят. Не без връзка с това е и усложняването, което подчертавам – че реалният план външните събития на една любовна история винаги се преплита с вътрешния корелат на тези събития.
В протичането на всяка любовна ситуация винаги става и нещо друго, което може да бъде повече или по-малко синонимно на любовта. Именно такива синонимни на любовта протичания са тези на обичта и приятелството. Разширяването може да става и в другата обичайна за античния любовен код или парадигма на разбиране посока – на семейното благополучие. Най-вече по линията на това разширяване разбираме практическата функция на думата любов, това, че тя винаги спира до определено оценностено значение с предимство. То е различно в различните езици и техните вторични речи, при различните хора, но и при различните употреби, които те правят.
Любовта може да бъде само влюбването и само изпитването на страстно привличане, но може да бъде и самото събиране заедно на влюбения и обичания, което да се приема само ако двете страни се обичат взаимно, събиране в самия любовен акт, който да се смята за същността на любовта, но и събиране в брака за регулярна физическа любов. Любовта може да бъде другото на физическия акт - самото свързване на двама, които по този начин осъществяват в реален микроплан заедното, към което се стреми човешкото същество. Любовта може да бъде самото обичане по страстен, но нефизически начин, различно от нестрастното обичане. Значенията, до които водят реалните ситуации са безброй.
Оттук и необходимостта да различаваме ситуацията на любовта и нейното умножаване в повече ситуации, някои от които излизат и извън любовта, от темата за любовта като идея, а и от любовния разказ. Любовният разказ е етикетно назоваване, избрало любовта за епитет. В повечето случаи той се занимава и с друго, свързано с други теми и ситуации. Разказът може да бъде история, повествование с много събития, които просто занимават, без да внушават определен екземплярен смисъл. Но и любовният разказ, и историите-повествования имат стойност като представящи по-пълни жизнени среди с реалност, тъй като освен показването им по различни начини, те включват и по-пряка, и по-косвена рефлексия по всякакви теми, също и по темата за любовта.
Това, което е безспорно сигурно, е, че от всички говорения за любовта, голяма преднина има литературното говорене. То е комбинация от второто на любовния дискурс, от третото на ситуацията и четвъртото на разказа и като цяло е субектно ориентирано представяне на ситуация, модел за живот. Това, което основно подчертавам, е, че литературното говорене и по темата за любовта и по всичко друго не бива да се откъсва от другите говорения по неутрален като че ли несубектен начин, защото както те са скрито ситуативни, така и литературното говорене е опит да се говори по определена тема.
Доброто функциониране в човешката среда е в допълването на едно от другото, а и в допълването на говоренията с другото на правенията. Което обяснява защо и двата типа говорения за любовта – и несубектното обективно, и субектното, в края на краищата обръщат гръб на говоренията по темата и се вторачват в двете толкова убедителни неговорения-правения на любов – в сексуалния акт или видимото обичане на двама души, които вървят прегърнати или хванати за ръка. Другото изглежда претенциозна и празна работа. |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6409 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-03-05 11:21:30 |
|
|
За любовта може да се говори и по други начини, но и аналитично-рефлексивно. Разбира се, степента на рефлексивност може да бъде различна. Съзнателно с оглед на темата на своята книга, след известна антична опора, Тодоров се е ограничил до френския хуманизъм и неговото разбиране за индивид. Моята позиция по въпроса е различна – имам нужда от условна по-пълна парадигма. Не ми е достатъчна думата-понятие, обозначаваща нещото любов, чието твърдение е, че то съществува, нито прякото му разделяне на два вида. Налага се да разширя нещото-любов и към други неща, с които то е свързано. Оттук и нуждата да влеза в определения, които то получава от по-общи предикатни имена.
Задачата не е да изкажа универсалната истина за любовта, а да формулирам по-обхватна работна парадигма, която да ми послужи като един вид херменевтически фон за разбирането на по-необхватната, но исторически по-истинна позиция в достигналите до нас лирически текстове от епохата на старогръцката архаика. Кои са тези по-общи предикатни имена, които биха помогнали за това? Те са четири – неутралното говорене по темата за любовта, реторичното засегнато говорене, неутралното говорене за любовта като ситуация и любовният разказ.
Тема е проблемна идея-представа, която позволява означаваното от нея нещо да се обсъжда неутрално. Проблемността се поражда най-напред от това, че нещото любов не е посочимо независимо от съгласието, че това непосочимо нещо съществува. Второто основание за проблемност при тази тема е, че както нещото любов се дели на видове, така и основното му значение се дели на повече значения, някои от които отвеждат и към други неща, синонимни на любовта. Третата проблемност се поражда от това, че нещото любов е състояние, но и динамично нещо с промяна и че и двете се обозначават с думата любов. Четвъртата проблемност се поражда от особеността, че при всяко казване и говорене по темата думата, представата-идея, значението и значенията на любовта трудно се отделят от нещото любов.
Неутралните говорения са различни видове – монологични, диалогични, съсредоточени в темата или разглеждащи я във връзка с други теми. Обединява ги това, че се отнасят неутрално към темата и я представят обективно-безвремево и несубектно в смисъл, че и да имат опит в любовта, говорещите не са засегнати от любов. Неутралността никога не е пълна. Говоренето може да бъде несубектно в горния смисъл, но да спира до някаква ценност, до идеално положение, свързано с любовта или с нещо друго. Неутралните говорения също са разбирания с постановки, които насочват към избор и практическо прилагане.
Този тип говорене (негов вид е и аналитично-рефлексивното) се различава от другото говорене за любовта – на изпитващия любов или на неизпитващия, обект на любов и участващ в разговор по темата. Именно това друго говорене наричам реторично и засегнато. При него обичащият и обичаният, а и двамата обичащи, и в реалните си разговори, а и в себе си насаме, развиват темата за любовта и се опитват да говорят неутрално обективно, но го правят частично и субектно засегнато с избор на аргументи и позиция.
Това реторично засегнато говорене за любов е трудно отделимо от самата любов, която дори когато е мълчаливо състояние, независимо дали възприемано негативно или позитивно, е по човешки вършене и правене. Което е разгледано по възможно най-разгърнат начин по определени текстове в контекста на собствения опит от Ролан Барт в неговата книга «Любовният дискурс».
Но не само реторичното говорене в т.нар. любовен дискурс е свързано с нещото любов. И неутралното говорене по темата навлиза в неговата територия, само че по-косвено. Връзката става не в самата любовна ситуация, както е при любовния дискурс, а в по-общото, че любовната ситуация е и ситуация изобщо. Така е, защото и неутралното говорене по темата за любовта също като любовната ситуация е ситуация, т.е. не е само говорене по тема, но и времево протичане за постигане на смисъл и благополучие.
Третото предикатно име, добре определящо любовта е ситуация. Естествено не само самата любов, но и говоренето за любовта като за ситуация е също говорене. То прилича и на второто на реторичното говорене, защото, каквото и старание да полага да бъде неутрално, то също е белязано от ценностен избор и подготвя слушащите да приложат онова, което се казва. Но, така или иначе, когато се говори за любовта като за ситуация, т.е. за самото нещо любов, стремежът на говорещия е да говори обективно неутрално.
Това говорене напомня първото на неутралното говорене по темата за любовта. Разликата е, че, докато това по темата е насочено към значенията и идеята за любовта, това за сотуацията на любовта е насочено към осъзнаване и изказване на самото нещо любов като жизнена ситуация, отделено от говоренето по темата с оглед на представата и значенията. Стремежът в този случай е да се изработи по-разгърната парадигма, която отчита реалната многивидовост на нещото любов, а и неговата свързаност с други неща. Определили любовта с предикатното име ситуация и добавили към него и «жизнена», се налага да добавим още и «комплексна».
В какво се изразява тази комплексност? Първо в това, че в ситуацията на любовта участват двама, които се обичат, или от които единият обича, а другият е обичан. Те са двама и когато са разделени и преживяват в себе си любовта, изпитвана взаимно или само от единия, докато другият се смята за заплашен и дори за жертва, за щастлив, че е обичан и с облага от любовта или за раздвоен между облагата и любовното удоволствие и тегобата на зависимостта. В това преживяване и двамата разговарят в себе си с отсъстващия или със самия себе си. Понеже второто е разговаряне със себе си като с друг, ясно е, че и в този случай участващите са двама.
Но любовната ситуация е и външна. Външна и между двамата, които се обичат в разни прояви, две от които са основни – любовният разговор и физическият акт на любовта. Но ситуацията е външна и защото в нея участват и други – пречещи и помагащи. Тя е интрига на справяне със съперници и намиране на помощници и съответно на оформяне на цели и действия по постигане на нещо. При това и двамата обичащи се, и двойката от обичащ и обичан заедно с другите участващи в двете роли на помощник и вредител участват и във външната любовна ситуация, но развиват свои и вътрешни ситуации на тази тема.
Най-обичайното от това комплексно нещо-ситуация, което най-често се нарича любов, е вътрешното състояние на любов - изживяването на любовта от обичащия. То се възприема като трайно, лишено от време и вечно. Любовта е нещо неразрушимо и устояващо на промени и влияния. Тази идеалност издава другото, което се оценностява в нея – справянето с промяната, преходността и смъртта. Любовта обаче и като такава вътрешна ситуация-състояние е и нещо променимо, т.е. не е само състояние без време, но е и динамична ситуация на промяна.
Представянето на тази промяна е голям проблем поради усилието да се различат в него страните на индивидуалното и много видове културно. Но, така или иначе, тази промяна има и житейски реалистични, но и ценностно-идеализиращи смисли. Именно любовта като вътрешно преживяване и състояние е най-добрият предмет, в който е проявено семиотичното напластяване на смисли в човешкото мислене, казване и представяне.
Тази вътрешна промяна може да бъде обикновено отпадане на любовното привличане и заместването му с друго към друго същество, което да повтаря първото или да бъде преживявано като по-щастливо. То може да прехожда към необичане и сиво преживяване на себе си и света с идея за ненамерена любов и залепена за нея идея, че любовта е единственото, което предоставя смисъл. Преходът може да бъде положителен към обич и външни действия към други форми на щастие и благополучие.
|
Тема № - 56 |
Коментар № - 6408 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-03-05 11:12:01 |
|
|
Нека да се обадя и аз. Мълчанието тези дни ме подтикна да изпиша разгърнато моята парадигма за разбирането на любовта. Вдъхновен и от текста на Тодоров, а и защото му беше дошло времето на този текст в главата за лириката. Мислех си, че ще го пратя и така ще компенсирам мълчанието ви. Тази сутрин отварям и какво да видя - перфектен разговор между Веселина, Декарабах и Дмитрий. Е, това е - постигнахме, разговаряме по зададена тема. Дори и да не става постоянно, последните шест коментара ми се струват най-доброто до сега като разговор. |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6405 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-03-05 07:56:04 |
|
|
„- искаш ли да ти разкажа...
- разкажи ми...
- искаш ли да ти разкажа...
- разкажи ми...“ -
но така или иначе текстът не разказва нищо – това е "Сказка про Белого бычка“, същата като текста на Цветан Тодоров. На модерния индивид дори и нищо да не му липсва, му липса протичането, точно затова и няма разказ, а има едни и същи истории, които моментално се превръщат във вътрешен свят, премислян и премислян от различни и различни индивиди. За мен е интересно, че Цветан Тодоров се опитва да преведе под този знаменател и гръцката мисъл - Платон и Аристотел наред с Монтен и Русо. А в същото време, нито веднъж не казва, че в тази глава, който и да говори, не говорят различни, а говори - именно влюбеният – двойно усиленият образ, който, първо, никога не е автономна идентичност, защото се усилва от другия, в когото е влюбен, второ – винаги е примерна, по-висока от другите личност. Проблемът идва именно от това, че темата е за любовта. Темата за любовта не може да представи равностойни индивиди. Усиленият индивид се отличава с това, че може да ползва различни идентичности, че може да преминава и в двете посоки между любовта-желание и любовта-радост, което му дава възможност да постигне и любовта-действие, и любовта-разказ. Влюбеният, веднъж, говори чрез множеството примери, които ползва от литературата за себе си, и втори път – говори като пример за други примерни влюбени – някои от които извън литературата, някои, от които дори може още да не са влюбени. Да, наистина става въпрос за разказ, който продължава и продължава, Дмитрий, но този разказ май не е за Белого бычка.
Р.s. Не във връзка с този коментар, но прочетох фигурата "Единение" на Барт - обратно на представено от Цветан Тодоров, тя казва: "Аз повече не съм аз без теб". Какво се случва при този случай на поглъщане на идентичността? |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6402 |
|
vesselina vassileva - 2012-03-04 21:17:23 |
|
|
За съжаление, уважаеми, наистина уважаеми, г-н Варзоновцев,
Животът, в какъвто аз се отнесох и пренасям, с усилие да се предпазвам от твърде много греховност, беше това. Маневри между копнеж за повече и по-спасителен морал за всички – бедни, по-богати и направо алчни -, и самата тъжна, трудно поклатима реалност на нещата. В предходното „бедни и пр. …” мога да заменя със „страстни, по-страстни и направо ненаситни”. Литературата, според мен, дори и серийната, си върши работата. Както за мен си свърши работата онази еротична стихосбирка.
На Вас спокойно мога да кажа. Отвратен съм от неистините и полуистините на „индустриализираното” правене на литература, на умишлено половинчати модели за морал и световиждане. Получава се така, че както Вие твърдите, че влизате с разбиране и добронамереност в „пуха и перата” на прелитащата навред литературност, така пък аз, неподготвен и неясен, се опитвам да си изясня по-голямата социологическа парадигма за възможните изходи към по-добро.
Почти сигурен съм обаче, че вървим в генерално обща посока. Което е важно за мен.
Сърдечен поздзрав!
|
Тема № - 56 |
Коментар № - 6398 |
|
Dekarabah - 2012-03-04 18:26:54 |
|
|
Да, това е извинявай, Маркизе, типичния пример на "подстрочната" литетература, коментар, лиричното отстъпление, така характерна за индустриялния процес. Едно следва другото, а другото е следвствие на първото и така нататъка. "Сказка про Белого бычка"-гениалния прототип на серийната литература. Може би Цветан Тодоров е имал предвид точно това сериално качество на нововремската литература. Знам ли? |
Тема № - 56 |
Коментар № - 6396 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-03-04 17:34:46 |
|
|
Пътнико, ако чуваш само своите стъпки по тази
и всяка следваща улица, спри и влез,
щом някъде се открехне портичка.
Прясно приготвено хайку от маркиза. Мъничък подарък за благонамереността на Веселина към мен. Но най-вече - заради уверения и отварящ коментар, който ни поднесе!
Определено аз се оплетох в пухкавото „Колкото повече, толкова повече”, ала, получил колегиални знаци за опрощение, ще нахвърлям в неделния следобед още една срещната, открехнала ми се преди години историйка. Тя ми се върти тия дни в главата. Даже съм й подготвил работно заглавие: „Сбогуване със стрелите на Амура”.
Вече бях навлязъл повечко в малкия следсоциалистически бизнес, за който често ви споменавам. Наред с другото, увлечен в проекти и в предчувствие за зейващи финансови-валутни пукнатини, бях се сдобил най-сетне /с пестеливост и почти любовно очакване/ с превъзходен японски дигитален циклостил. Шапка им свалям на японците! Всичко можеше да се отпечата на него. Стига да влезеш в кожата на японец. Да разчетеш, тъй да се каже, деликатното и мъдро „хайку” на машината.
Една делнична сутрин във фирмата ми с разностранна и самоспасяваща се дейност идва мой бивш колега от вестникарството. Човек на перото, самият той вече прехвърлил се като редактор в местния литературен алманах. Здрасти-здрасти, хъка-мъка, понеже ми беше казал едни думички след Десети ноември, комунист съм бил, свършило мойто властване и пр. То, че бях с партбилет, лъжа няма. Само че той хабер нямаше колко шамари, унижения и вероятно цветисти доноси ми беше донесло това пусто партийно членство. При това беше от онова достатъчно привилегировано болшинство дето не хладилници, ами и обувки си купуваха с положението си на соцжурналисти. Нейсе. Поне от литература и редакторство разбираше.
Какво се оказа. Носи ми един свитък с еротична лирика. От неизвестен дотогава /а в известен смисъл и досега/ за мен автор, наш съгражданин. Срам-несрам, поогледахме я, попазарихме се. Ще се издава, ще я печатам аз, по-евтино няма къде другаде. И така-а. Да ама, аз в онова време не можех сам да си направя предпечата, от бачкане /не от чорбаджилък/ време не ми оставаше да седна да изуча пейджмейкъра. Давам я на мойте комп-операторки. Те хихикат, червят се, набраха стихосбирката. Каква ти стихосбирка бе, братя и сестри! Извътре се носят едни ероси не, ами огромни фалоси, една розова и мъхеста като праскова плът, едни сладостни пъшкания и възгласи до възбог. Пък и хубав, светъл хумор…
Няма да си изкривя душата. Хвана ме тази лирика. Не трябваше да остава в самотното чекмедже на автора си. Извъртях я с удоволствие и кураж в около триста екземпляра. В крайна сметка, какво, най-много да я конфискуват новите демократично избрани власти. Старият партиен билет бяха ми го прибрали като отказал се, а нов нямах. Бях свободен и независим печатар. А и донякъде съм наясно с лириката. Който иска, да заповяда, да почетем, да поспорим…Тази история и въпросната лирика са по-дълги, аз ще приключа така.
Тъй като моят колега, възложител на това паметно издание, не беше ме светнал в никакви биографични подробности за автора, аз доста време след като той изнесе в две чанти малкия му тираж /запазих си няколко екземпляра за приятели/ тънех в нещо между силен еротичен замай и търсеща почуда. Кой би могъл да е този голям пътешественик из селенията на Ерос? Този дотолкова освободен дух на страстта в най-плътския й вид.
Случайно, след около година, попаднах на мълчаливите му дири. Беше един 86-годишен бивш счетоводител. И досега не знам, а и не съм желал да узная, много подробности за житието му. От подочутото за него останах със спомена, че е самотен, възпитан, изискан мъж, перфекционист в професионалното си занятие…Разбрах и къде живее. Дори се оказа, че живеем буквално на две преки един от друг. Имам предвид, двама съграждани, които обичат лириката…Не се познавахме. Той не знаеше със сигурност, че малкият тираж на единствената му стихосбирка беше се пръкнал под моите ръце, в любовна прегръдка с „японката”. Аз си позволявах да минавам край дома му. Особено лете, този престарял, самотен и световно неизвестен върховен поклонник на могъщия и закачлив Ерос обичаше да се припича или да седи в следобедната сянка пред вехтата врата на старата си градска къща. По улицата минаваха жени, някои с богоподобна хубост. Не ми се струваше да ги заглежда и отпраща с някаква мераклийска стръвност. Спокойното му безучастие по-скоро бе проникнато от някаква отвъдна полуусмихната тъга. Самият той изглежда беше се превърнал в един анонимен, небързащо сбогуващ се Ерос.
За огромно мое съжаление не можах да намеря в архива си точно онова книжле. Няма къде да е избягало. Ще го извадя и ще го прегледам пак. И едва ли ще съжалявам, че съм открил завеската на тази своя история пред вас.
|
Тема № - 56 |
Коментар № - 6395 |
|
Dekarabah - 2012-03-04 17:17:48 |
|
|
|