Културният афект и човешкото сетиво |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/58_1.jpg) |
ДМИТРИЙ ВАРЗОНОВЦЕВ
Културата тук ще се разбира като особено умение, /техника, изкуство/ на индивида "да се владее", да отговаря на твърде различни, често пъти противоречиви, конфликтни изисквания и влияния, идващи не само "отвън", но и "отвътре". Както позицията на индивида в социума, така и символичната му роля и образ в комуникацията му с другите винаги се "допълват" и "преосмислят" от него, стават негови собствени проекции навън. Всички жизнени прояви на индивида са едновременно и "свои", и "чужди”. Те са, от една страна, свои, защото той самият ги създава и проецира навън; но от друга страна, са и чужди за него, тъй като макар и да възникват във и посредством активността му, те не са “естествено” принадлежащи му индивидуални качества. И този парадокс, това противоречие се снема чрез специфичните културни навици и умения, синтезира се чрез тях в една особена, уникална за всеки индивид организация на жизнения му свят, където той се намира "у себе си" - но и "заедно с другите". Като цяло тези умения и способности формират конкретното индивидуално съдържание на социумното пространство, осигуряват възможността му да действа върху индивида "отвътре" по начин, по който "интериоризираните" в личността външни механизми се проявяват като нейна собствена способност за адекватен контакт с другите, като умение да живее заедно с другите. Културната способност “да се живее заедно” метафорично може да се окачестви като "механизъм", т.е. устройство, пригодно да извършва някои действия механично и автоматично - като "автомат". Не бихме могли да твърдим, че някой "притежава" тази способност - обратно, тя самата притежава индивида, задвижва го, без той да подозира това. Твърде често личностните качества, необходими за индивидуалния живот, се третират абстрактно. Изброяват се най-различни навици, ценности, норми на поведението на индивида. Но се забравя, че всъщност те не са “негови” като вид естествена заложба, а трябва да бъдат овладени - интериоризирани, разпредметени. Не по-малко опростено се подхожда към онова, което индивидът прави във всеки конкретен момент. Смята се, че всеки негов индивидуален акт, дейност, са продиктувани от собствените му желания, подбуди, намерения. Като социално същество индивидът всъщност действа МЕХАНИЧНО, т.е.въпреки собствените си стремежи и "интенционална нагласа", нерядко и срещу инстинктивните си непосредствено физиологически импулси. Този навик да се действа въпреки физиологичния /първосигнален/ импулс е всеобщ, реализира се навсякъде там, където човекът действа като обществено същество. Разбира се, конфликтът между индивидното и общественото, между нагласата да се действа "за себе си" и нагласата да се действа "за другия" може да има различна сила, но никога не изчезва. Нито един човек не принадлежи само на себе си. В него винаги присъства "другия" - било то под формата на външна принуда, било като негово собствено нравствено изискване. В психологията този факт се оценява различно. При едни интерпретации конфликтът между "свое" и "чуждо" в индивидуалната психика се дра-матизира, при други изобщо не се визира, остава встрани от интереса на учените. Трябва обаче да признаем, че този сблъсък е фундаментален културен фактор за развитието на едва ли не всички собствено човешки способности, но най-вече на способността "да се живее заедно". Самата тази способност е културна форма на снемане на сблъсъка между "своето" и "чуждото" в индивида. В общуването между двама индивида единият "манипулира" волята на другия, като с различни способи на внушение-принуда видоизменя, ограничава или забранява първоначалните желания и намерения, самостоятелната активност на своя контрагент, "изтласквайки" ги в изгодна за самия себе си насока. Така "другият" навлиза в индивидуалното действие, но "негативно" спрямо целевата нагласа на своя контрагент - като ограничителен фактор, "спиращ" естествената му реакция или "преобръщащ" я. В обществото тази "негативна" форма става всеобща, според Фройд, културна предпоставка на човешкото поведение. При животните, например, противоречието между естествения нагон и "забраната" би довело до срив на висшата им нервна дейност, до "фрустрация". В човека обаче, същото това напрежение, афектацията от непрестанното "нахлуване" или непрекъснатото присъствие на "другия" в аз-а, се култивира и възниква онова, което бих могъл да нарека културен афект. Често като афект се разбира прекаленото възбуждане, неконтролируемото освобождаване на емоциите. Т.е. не просто енергичен израз на едно или друго емоционално състояние, но енергиен взрив – агресия, паника, …любов. Култивирането на афекта е цивилизованост (Н. Елиас) пренасочване на афекта в културно контролируема насока на изграждането на собствена програма за действие, която вече не е биологически детерминирана. Културният афект снема огромното психическо напрежение, раждащо се в постоянното взаимодействие на индивида с другите като прекъсва или значително отслабва биологически програмираната верига от типа "стимул-реакция". Но тъй като в този разрив навлиза "другият" - социалната забрана/разрешение - културният афект, а по-точно, енергията му, поставя този външен стимул на място на вътрешния и така пренасочва действието “в своя полза”. Така културният афект, от една страна, наистина разрушава "първосигналната" реакция на индивида, но от друга, задържа определено равновесие, балансира съотношението между естествените реакции на индивида и "чуждите" нему програми за поведение в рамките на една определена индивидуалност. Културният афект е онова необходимо вътрешно условие, благодарение на което различните планове на индивидуалното поведение не се разпадат, без обаче да се сливат, да съвпадат един с друг. Тук обаче трябва да се уточни още едно съществено обстоятелство. Тъй като културният афект се ражда, от една страна, като конфликт между индивидуалното и културното /общественото/, а от друга, го снема, задържайки противоположните ориентации на индивида в едно доста подвижно, постоянно променящо потенциала на своята стабилност цяло, възниква проблемът за поддържането на самия този афект в определени граници. Ако тези граници се нарушат, индивидът усеща твърде силни смущения, у него възникват различни психопатологични състояния - депресии, неврози, дори психози, които могат да се развиват регресивно, превръщайки се в трайни и неизлечими болестни състояния. Проблемът се изостря от обстоятелството, че външните, изработени както в асоциацията, така и в комуникацията средства /оръдия, норми, знаци/, първо трябва да бъдат интериоризирани от индивида, и едва след това вече могат по един или друг начин да насочват и координират взаимодействието му с другите. Условия за това предоставя културният афект. Но това не е достатъчно. Самият този афект трябва да бъде постоянно поддържан в рамките на безопасни за индивида граници, да се възпроизвежда в различни ситуации, така че да не се разруши гъвкавото равновесие между "своето" и "чуждото". Тази функция изпълняват човешките сетива. Но не "като такива", естествено формирали се, а като култивирани. Тъкмо в материала на човешката сетивност, се поддържа и се оформя културният афект като функционален културен механизъм за контрол и координация на индивидуалното действие "отвътре", но същевременно вече по социален начин. Човешката сетивност става онзи фундаментален културен посредник, който обвързва различните пластове на индивидуалното поведение в единна жизнена стратегия – способността за съжителство с другите и оцеляване въпреки абсурда на това състояние за индивида. Способността да се живее с другите е всеобща характеристика на индивидуалното поведение, механизъм за интегрирането му в едно или друго социумно пространство. Френският историк Ф. Артог в монографията си “Огледалото на Херодот"/Francois Hartog Le miroir d’Herodot, P.,1980 / поставя един според мен фундаментален за цялото съвременно хуманитарно познание въпрос. Какво всъщност става тогава, когато от една страна исторически преминаваме от устен код в символите на комуникации към писмен, но от друга, когато в реалния жизнен процес се основаваме не върху своя собствен опит, а върху "разказа", върху възприятието на чуждия опит символически опосредено, т.е. започваме да действаме исторически - като агенти на всеобщото социално действие, като персонажи от НЕЧИЙ сценарий, разигравайки съответните сюжети. Има и още един аспект, за който ни "подсеща" блестящият анализ на Артог - случайно ли е това, че дистанцията между "аз чух" и "аз видях" започва да се възприема тъй остро тъкмо в модерната култура, т.е. тъкмо при прехода от прото - и "пред" - исторически към собствено "исторически", т.е. цивилизован тип социумни отношения? Дори и на едно битово ниво хората, съвсем ясно разграничават чул от видял – по-добре един път да видиш, отколкото сто пъти да чуеш за същото. Но Артог забелязва и нещо далеч по-съществено – между това дори и аз да съм видял, а после да разказвам има разрив, има нещо, което не позволява да ги отъждествим – моите собствени виждания, разказване и чуване. Зрението и слухът са различни канали за връзка с реалността, а значи и реалността се възприема различно. Но какво е условието ние да отъждествяваме тези сетивно различни образи, да ги “подвеждаме” под една схема /Кант/? Без посредничество на културата това е невъзможно. Ролята на този посредник очевидно нараства, когато видял или чул един, а разказва и слуша друг и в друго време. В. Бениамин поставя този проблем по отношение на тиражираната творба-тук посредниците става не само много, но и от различно естество. Нашите сетива не са "безплътни" - те имат свое собствено съдържание и в същността си са основни посредници за връзката ни със света. Макар и да са култивирани, т.е. произведени в обществото, нашите сетива все пак запазват основното си свойство - да носят на организма информация за средата. Всъщност сетивата са и единственият канал за връзката на организма със средата, основна форма за взаимодействието с нея. На пръв поглед сетивата свързват индивида със средата само като му сигнализират за нейното състояние. Но с това тяхната роля не се изчерпва. Сетивните импулси з а д е й с т в а т едни или други външни, натрапени от културата и обществото "програми" за индивидуално поведение. Отново ще подчертая, че в обществения си живот индивидът е принуден да действа така, както не би могъл да действа, ако беше сам. Вътрешната за организма му, природосъобразна регулация и средства за контрол влизат в конфликт с обществените му форми на поведение. Този сблъсък се "отпечатва" в сетивната сфера на индивида така, че тя се преориентира. Вместо да насочва поведението към индивидуалната, природосъобразна цел, тя започва да налага неиндивидуални цели, да насочва поведението на индивида като че ли "наопаки", подменя "неговото" с "чуждото". Това става в резултат от трансформацията на сетивните импулси като кодове за включване и репродукция на биологичен тип програми /първата сигнална система/ в кодове на социален тип програми /втората сигнална система/. Така сетивата ни се оказват едновременно и наши, и ... чужди, обобществяват се (Г. Зимел). Става така, че един и същ импулс - зрителен или слухов образ, трябва да задейства по един и същи начин поведението на различни индивиди, т.е. да бъде общ за тях. Без това взаимодействието между хората няма да е ефективно. Речта, артикулацията на човешките сигнални действия /жестовете, звуците от гласни струни и т.п./ закрепва това обобществено значение на сигналите, превръща ги в постоянно действащ сетивен механизъм. "Чутото" и "видяното" от индивида, когато се изговори, се отделя от непосредствените реакции на индивида, обективира ги, а по този начин прави подконтролни на социума. Макар стимулът за действието може да остане непосредствено индивидуален, първосигнален, започва да ни "съобщава" не само за непосредствено физиологическите, но и за вече социализираните състояния на индивида, за съответните му "социални потребности", "целеви нагласи", та дори и за "ценности", Ето защо и "отговорът" на организма се оказва неиндивидуален, артикулиран - действието му се реализира по обществен начин, т.е. така, както го върши и всеки друг член на общността, на социума. Това действие дори и като непосредствена физиологическа реакция вече се опосредства от социумните норми и образци за "правилна" реализация. Културният афект, постоянното напрежение, възникващо поради разминаването между индивидуалния стимул и неиндивидуалните начини за неговата реализация се материализират в "говоренето", в акта на което инстинктивните движения на гласните струни се превръщат в артикулираните, социализирани звуци - знаци. Така, например, "гукането" при бебетата не е началото на тяхното "говорене", то е естествен продукт на жизнена дейност, който трябва да бъде трансформиран. В общуването си с възрастните бебето наистина "спира" гукането си, започва да подчинява звуците на съответните "ролеви" предписания, забрани да действа "само", преориентира ги към "другия" - за майка или баща. С това човешката сетивност получава специален, вече собствено социален, общокултурен канал за обективация, става напълно предметен, материален посредник в диалога на индивида с другите. "Облагородените", "култивираните", т.е. “социализираните” сетива обогатяват връзката на човека със света, отварят пред него качествено нова перспектива за възприятие на природата. Обаче, такова живо и органично единство не е тъждество, а цялост ...тип “матрьошка”. Китайската играчка , превърнала се в един руски артефакт. Много куклички се поставят една в друга така че остават независими, носят собствена знакова натовареност, но заедно остават една единствена кукла. Бидейки разделена тази кукла не просто „се тиражира”, но се разпада на напълно автономни персонажи. В постсъветската епоха куклата-матрьошка Брежнев „вътре” е имала цялото политбюро. Но има варианти, в които Големият Брежнев - маршал се разпадаше на множество по-малки Брежневи - ловци, шофьори и други подобни персонажи. Матрьошката илюстрира парадоксалния характер на отношенията между хората, когато те едновременно „общуват” като надарени с воля и съзнание субекти и „комуникират” като агенти на природоподобните процеси на информационната размяна. Тук природното и социалното макар и да не съществуват по-отделно остават различни. Природната детерминация на човешкото действие буквално се сблъсква със социалната така, че във връзката, установена между индивида и средата, между непосредствено получения чрез сетива - "природен" импулс и неговото обществено оползотворяване и овеществяване винаги съществува разрив. Култивираните, социализираните човешки сетива превключват индивидуалната реакция, така да се каже, в "друга верига". Поради това социумните норми престават да бъдат "впечатвани" непосредствено в индивида, в неговата жизнена дейност и отношения към света, се отделят и получават, така да се каже, самостоятелно тяло - институционализират се, противостоят на индивида като нещо външно.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Имам предложение към проф. Богданов, Веселина Василева и Георги Гочев: днес българските медии "гърмят", че България е всред десетте най-нещастни държави в света: http://dariknews.bg/view_article.php?article_id=880886
Юрий Вуковски беше така добър да ми изпрати целия доклад на Колумбийския университет: един от редакторите му е небезизвестния Джефри Сакс...От първо четене на доклада става ясно едно: happiness се противопоставя на misery: "щастие" и "мизерия" не са дори и контекстови антоними...
Та се сетих за хубавия семинар, посветен на щастието и воден от колегата Георги Гочев, чийто резултати могат да хвърлят светлина и върху това има ли "щастливи" и "нещастни" държави; щастието дали е етична или икономическа категория и т.н.
Преди много години разследвах "етимологически" прословутия израз на Томас Джеферсън pursuit of happiness - станал основа на прословутата "американска мечта" - и се натъкнах на сведение, че това е евфемизъм на фразата на Джон Лок life, liberty, and property:
http://hnn.us/articles/46460.html
"Property" по чисто пропагандни причини е било заменено с "pursuit of happiness"...
Ето Ви, колеги, христоматиен пример за пропагандна манипулация, започната от Джеферсън и валидна до ден-днешен.
А хората в България остават с впечатлението, насадено им от медиите, че живеят в една от десетте "най-нещастни" страни, което е непростимо от тяхна страна. Те, разбира се, "цитират" въпросния доклад, без изобщо да са вникнали в неговото съдържание и дали става въпрос изобщо за щастие.
Предложението ми е да подновим тук дискусията за щастието и за неговите измерения и публично да огласим изводите, до които сме стигнали. |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6502 |
|
Борислав Георгиев - 2012-04-04 09:32:26 |
|
|
Великолепен анализ-разказ, Георги. И от него се разбира и другото, което можем да кажем на Дмитрий - че както културното "афектира" природното индивидуално, така и афектираното индивидуално става способно да прониква по-дълбоко в себе си и да се афектира от онова, което открива в него. |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6501 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-04-04 07:23:56 |
|
|
Би било интересно да се обсъди как се проявява културният афект в областта на политиката и по-специално - в областта на междукултурните отношения. Мулткултуризмът като че ли беше противоотрова на културния афект, но Меркел обяви кончината на мултикултуризма в Европа...
Доколко цивилизоването на другите (налагането им на определен модел на света от страна на агресор) е проява на агресивен културен афект - според мен е 100-процентова проява: мисионерите, антрополозите и т.н. Винаги съм се чудил как носители на по-древни от християнството религиозни традиции изведнъж получават "осенение", че Христос е техният Господ(ар)и че неговият татко е новият им Бог? Вероятно "со кротце, со благо и со (малко) кютек"...
На Трети март се състоя виртуална дискусия между мене и двама доста националистически настроени младежи: единият alumni, другият - ученик на Класическата гимназия, по повод на това дали Трети март Е националният празник на България. Младежите стигнаха до аргументи от типа на "руските мужици са вярвали, че освобождават поробените си братя православни". Обърнах им внимание, че историята не се прави от мужиците, както и че алтруистична война няма - тя винаги е егоистична и е проява на културен афект от страна на завоевателя.
Та, културният афект в нашето "тук" и "сега", погледнато глобално ми е думата... |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6500 |
|
Борислав Георгиев - 2012-04-04 06:53:55 |
|
|
Дмитрий, труден ми е твоят текст. Искам да вляза по-добре в него, усещам, че е хубав, но трудно го разбирам, защото не съм добра в чистите абстракции. Не мога да се справя без примери – как работи парадигмата в някакви конкретни ситуации.
Опитах се да покажа това със странния си коментар. Освен многото друго, което е, коментарът ми беше и въпрос към теб – за такива неща ли говориш в текста си, каквито написах, тези навързани ситуации могат ли да бъдат пример за културни афекти и сетива. Ти ми отговори малко, помогна ми да разбера, особено чрез споделеното за наученото от твоята професорка по психология. Обаче имам нужда и от още.
Имам усещането, че такъв разговор е тясно свързан с твоята парадигма. За да се свързват и засягат хората от това, което пишат и четат, то трябва да е в някаква степен разбираемо за четящите. Четящият не е единственият виновен, ако разбира трудно. Той трябва да се образова и да знае повече, то е ясно. Но и пишещият трябва да направи нещо, за да бъде текстът му по-разбираем за други. Не е ли и това един културен афект?
Много по-добре разбирам текстовете ти, когато са писани като насочени към някого – дали конкретен форумец или група форумци. Може би става така, защото успяват да афектират културно?
Дай ми още примери как работи тезата ти, но такива като за мен.
Аз съм пробвала да давам на студентите си бележките си по готвените от мен лекции. Те се оплакват, че не разбират добре и аз знам, че са прави. Защото като си пиша бележки, те са си за мен - аз си имам нещата в главата и бележките само ги систематизират. Студентите, обаче, нямат всичко това в главата си. Така е и с мен – аз не познавам добре кладенеца, от който се подава твоята глава, той не е мой и ми е много трудно да се потопя в него. Другояче казано – чела съм други книги, а и да съм чела твоите, засягали са ме други неща и по различен начин.
Културният афект е нещо като „засягането” на професор Богданов ли? Ако е така – значи и ти трябва да се опиташ да направиш нещо, за да ме засегнеш, иначе аз ще си остана безразлична. Колкото и да се опитвам да се самозасегна от теб, няма да стане – за засягането трябват поне двама.
Имам и въпрос към професор Богданов. Какво е идеята за „идентичния на себе си индивид”? Какво, например, мисли-прави той, по което го определяме като такъв?
Струва ми се, че разбирам по-добре идеята (и практиката) на този, когото наричате „неидентичен на себе си” (най-вече, защото го практикувам), макар че ми е странно как така разбирам едната страна на опозицията, без да разбирам другата. Сигурно и другата я разбирам, но несъзнателно.
Предполагам, че трудността ми идва от трудността в различаването на „Аз” и „Себе си” у самата мен. Все си мисля, че „Аз” е нещо по-идентично - съзнанието ми за собственото ми съществуване (то ми изглежда все едно и също, но може и да се лъжа), а „Себе си” – е нещо като много „Аз”, много видове манталитети-характери, понякога напълно противоположни, които незнайно как (за мен) се проявяват чрез духо-тялото ми (нещо като пълна матрьошка, или като единството на Троицата с трите ипостаси). Хем ми харесват, хем ми създават проблеми (как да ги свържа в едно, за да не изглеждам сама на себе си като шизофренична). Повече ми харесват, обаче, нищо че са сладко-горчиви (важното е да не стават кисели). Проблемите са и хубаво нещо, защото ни правят по-способни (когато самите те не са толкова силно горчиви, че да ни убият окончателно).
ПП: Много се надявам, че не съм обидила някого с постановката на песента. Опитах се да го направя и с малка доза чувство за хумор (и то може да е културен афект), а не сто процента сериозно, но може да не се е получило. Моля за забрава, ако съм засегнала някого по лош начин.
На Веси, на Маркиза и на Георги благодаря за хубавата реакция – още съм в размишления по поставените от тях неочаквани гледни точки.
|
Тема № - 58 |
Коментар № - 6499 |
|
Росица Гичева - 2012-04-04 06:21:13 |
|
|
Съгласен съм напълно с това, което казвате, проф. Богданов, за неидентичността на отделния човек и за усилването му посредством културния афект. Струва ми се освен това, че усилването (което разбирам като моментно ставане по-идентичен на някакъв идеален план за себе си) може да се породи от всякаква идея или система (или от техния носител), която претендира да бъде истина в дадена ситуация, особено ако има насреща си нещо или някого, в борба с когото желае да наложи тази истина.
Примерът, който ще дам, е за усилване в борба с „нещо“. Но примерът ми е и за вътрешното напрежение в едно подобно усилване.
Пред двора на къщата, в която живеят майка ми и баба ми, има саморасъл дъб. Дървото е на около 30 години, на колкото е и къщата, огромно, извисено и добре разклонено, здраво, истински прекрасно – като илюстрация към приказка на Андерсен. Не съм забелязал при това да създава особени грижи, освен може би голямото количество жълъди и листа, които трябва да се събират от улицата всяка есен. По тези причини дори и кучетата някак го уважават и рядко го препикават.
Обаче майка ми, навярно подстрекавана вътрешно и от февруарските бедствия в южна България, се оказва в края на зимата заразена от идеята, че с дървото и поради дървото непременно ще се случи нещо много лошо: било буря ще пречупи дънера и ще го стовари върху къщата или съседния магазин, било разрасналото се коренище ще събори оградата ни, ще прекъсне кабел или водопроводна тръба.
И ето, тя започва борба с дъба, с истинска предприемчивост (открива съответния общински съветник, на когото да се оплаче), съсредоточеност и енергия, която не е присъща нито на възрастта, нито на характера й. Забелязвам дори признаци на известна евристична злоба, когато ми разказва по телефона как, ако съответните власти, на които е изпратила алармиращ имейл, отрежат ствола на дървото, пънът трябва да се залива последователно с бензин и сол, за да се умъртвят корените.
Обаче в един момент забелязвам и друго. Истината, че дървото е потенциално опасно и тя е на път да стане причина за неговото отрязване, започва да влиза в отношение с една по-дълбока вътрешна истина на майка ми, а именно, че на подобни, добре израснали и вкоренени в този свят неща не бива да се посяга. И ето я сега разколебана и вече понижена в себе си, в борба между тази, която се страхува от дървото и така събира сили, за да му се изправи насреща, и онази, която се страхува от човешкото безчинство. Казвам „безчинство“, защото майка ми съвсем сигурно усеща, че дървото е някак по-събрано в себе си, по-идентично на себе си, по-здраво и от нея самата, и от къщата, в която тя живее: причина и да воюва срещу него поради своеобразна завист, и да го уважава.
Това разказано и по повод на филма „Дървото на живота“. |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6498 |
|
ГГ - 2012-04-03 23:40:46 |
|
|
“Културният афект сладък и необходим, но и заробващ” – така е казал Георги. Не искам да оставя без коментар това твърдение. По-нататък той го разширява, но, така или иначе, запазва основата му, опозицията от положително и отрицателно. Изглежда защото тя се поддържа и от идеята, че отделното човешко същество е по принцип идентично на себе си.
Аз обаче поразравям положителната страна в тази опозиция и си намирам моето твърдение - че някой изпитва сладост от културния афект, защото той го усилва, защото, бидейки някакъв по-слаб, благодарение на него става по-силен и друг. Не за винаги и във всичко, както не за винаги и във всичко този някой не е и неафектираният индивид, който е.
Когато пишем нещо, то е такова поради реторическата форма, която определя кое да бъде разгърнато и кое поантивно кратко, но и поради определена вътрешна идея, която пишещият не обсъжда, очевидно защото смята, че тя е нещо, което се приема. В случая това е така. Идеята за идентичния на себе си индивид се изповядва почти от всички. Е, не непременно изказана, а като обща емоционална нагласа.
Поради тази нагласа обаче не се приема онова, което твърдя отдавна и повтарям по-горе. Прекалено позитивно и оптимистично, то е основано на друга идея – че отделното човешко същество е по принцип неидентично на себе си. Не е в модата на времето и другият мой възглед – че истината не е само буквално вярното в смисъл на съществуващо и осъществено, а и онова, което предстои и може да се осъществи и да съществува.
Такава ми е логиката. Ако отделното човешко същество е отместено и разместено със себе си и постоянно се намества и прави, без да се намества, както трябва, то няма как да смята за вярно само това, което е осъществено, без да добавя към него и онова, което е убедено, че може да се осъществи.
|
Тема № - 58 |
Коментар № - 6497 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-04-03 09:14:01 |
|
|
В петък разгледах изложбата на Иван Кирков, за която проф. Богданов каза няколко думи на последния семинар. Прекрасна е. Докато разглеждах, обаче се запитах от какво изпитвам удоволствие: дали от платната на художника, и особено от тези, нарисувани в неговите младост (през 60-те години) и старост (през периода 2000-2009-та година), дали от малката система на разпознаване и разбиране, която си създадох, навярно донякъде подтикнат и от начина, по който кураторът е разположил картините в залата, дали от сложното отношение между първото, тоест чуждия за мен обект, и второто, тоест степента, в която мога да го направя свой при съпротивата на някаква вече наредена или, както ми се струваше, разбъркана среда?
В какво се състоеше моят начин на разпознаване? В конкретния случай, както по-късно осъзнавам, в оформянето на един вид диалектика между ранното и късното творчество на Иван Кирков. На мястото на тетичния член в диалектическата опозиция бях поставил платната от 60-те години: малко груби, малко ръбати образи в катранени, сиви, кафеви, изобщо в землисти тонове, приближени много до зрителя, тъй че да уловят неговия поглед и да го задържат върху себе си, но и оставени някак безлики и скрити в себе си, тъй че да не му говорят нищо, да не го поучават. Примерна в тези отношения за мен е картината „Почивката“, избрана и за афиша на изложбата.
Съответно, на мястото на антитетичния член бях поставил платната от 2000-2009 г. Тук фигурите са дребни, почти незабележими и често разположени в гръб спрямо гледащия; повърхността на платното е прозирна, по-точно прозоречна; цветовете са осветлени и избелени – катраненото е преминало във варовик, кафявото в бежово, охра и пясъчно жълто, сивото в още по-светло сиво и бяло. Сред картините, за които говоря, бих изтъкнал триптиха с три шезлонга, обърнати към морето, но също и малките платна със заглавие „Ерос“, в които, със същото прозоречно чувство, художникът е показал и привлекателното тяло на голия модел, и през него, по платоновски, трептеното на идеала за красиво.
Синтетичният елемент в моята система на разбиране, платното, което обединява картините от младостта и старостта, се оказа един малък автопортрет от 2009-та година, поставен на лявата стена на предверието на галерията редом с други автопортрети на художника. Изобразено е отблизо лицето на художника, като че ли застанало настрана от малък прозорец, през който влиза светлина. Така лявата му половина е в тъмна сянка, изцяло в тоновете от 60-те, докато дясната, постепенно осветлявана, преминава плавно в тоновете от 2000-та, за да се разтвори накрая в охра с едва забележими петънца бяло. По този начин Иван Кирков сякаш е уловил заедно и в преход от едното към другото лицето на младостта (в образа, който е задържал погледите), и лицето на старостта (в образа, който насочва отвъд себе си, който е прозорец към друг свят), уловил е, казано с други думи, своето собствено време.
Разказвам това, за да спрегна накрая един въпрос, който ми се струва, че се съдържа имплицитно и в коментара на Росица, в който тя говори за песента на Ленърд Коен и посредством системата, чрез която я дели на части, говори за песента на форума. Та се питам дали културният афект, за който в случая е написал Дмитрий, и игрите на усвояването и присвояването в разбирането, за които по-общо и често говори проф. Богданов, нямат общ корен в това, което може да се нарече другояче – и с всички отенъци на фразата – културен комплекс, и да се мисли като една хем сладка и необходима, хем горчива и заробваща тирания, упражнявана от тягата към систематичност на нашата вътрешна и външна реч?
Може би систематичност с две свързани проявления. Първо, към цел, тоест към вършене на работа с желан благополучен резултат, в името на който резултат след известно усилие и редукция можем да смелим всичко чуждо в нашата умствена и практическа мелница. Нещо подобно разбирам, че съм направил с платната на Иван Кирков: воден от желанието да ги направя повече свои, за да изпитам удоволствие от тях, съм избрал само някои от тях, загърбвайки други с не по-малка стойност. И, второ, систематичност, насочена към съхраняване, тоест към разпознаване и запазване на някакъв баланс между сходството и различието на нещата и в тях самите, и по отношение на нас. По тази втора точка, казано с по-малко думи: отишъл съм в галерията с нагласата, че ще видя нещо ново и непознато, но не тъй чуждо и странно, че да не го разбера или да преживея, след срещата с него, преобръщане на своето. И в този смисъл, не са ли културните афекти тези мисловни ваксини, които поемаме от деца, за да не се разболяваме от срещането на онова, което е извън нас, което идва от другия човек? |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6496 |
|
ГГ - 2012-04-02 13:29:33 |
|
|
Странни неща се случват, докато си въобразяваме, че душевното претъркулване от скука и униние в несмели безтегловности яде времето ни без пощада. Тази дискусия /защото е пролетна ли?/ изведнъж заяви: чудесата са до нас,само трябва да се пресегнем ида поставим „ръка в ръката им”. От „руския шлеп” се разнесоха музиката и словото на Леон. Мои приятели-занаятчии, повечето мъже-второ, преработено издание, заклети фенове на великия евреин, владеещи в моряшки вариант или неразбиращи английски, ще бъдат нежно и заслужено поласкани, ако им споделя това. Мен ме посети Гаустин, сега чакам да се обади пак, за да му се извиня. Снощи пък, Ен Би О ни разлисти отново Дървото на живота. Какво повече, мили и уважаеми сестри и братя! И ние имаме право да виждаме чудеса. Онзи, който ги раздава и разпределя, никога не ще ни лиши от тях. А за децата и внуците ни, никой няма да ме убеди в друго, те ще бъдат още по-видими.
Истината е, че с маркизата поспорихме за филма. Тя е киноманка и го беше гледала. Ходи в почти празния салон на останалото единствено в града кино и си гледа избрани неща. Маркизът през това време се оправдава с довършителни занаятчийски занимания. Той догонва и овладява релефите на по-старомодни неща и изделия. Тя потъва в кварковия вихър на кино-образността. Този път обаче не беше потънала май че докрай. Даже, след като не изгледа филма с погълнатия маркиз, днес сутринта ми призна, че е напуснала салона много преждевременно. Още при появата на динозаврите в началната част. Ха сега де?
Да не бързаме да опростяваме и схематизираме образа на маркизата. Без да ми го казва по-детайлно, аз разбирам какво се случило. Отишла е на кино след края на изстискващия я работен ден, помлели са я грандиозните платна от светлини и сенки началото на „Дървото”. Тя и без това си е стресната от „светлините и сенките”, слетели ни в последното десетилетие на 20-ти и първото на 21-ви век. Свила си е чантичката и е хукнала навън в зимното свечеряване. Разбира се, каза ми тогава, че е гледала филма, но не сподели цялата истина. Макар да сме двама толкова близки хора. Сега „си призна баба”. Разбрах я. Прощавам й прикритото. Маркизата много бързо, сигурен съм, ще впрегне цялата си полу-руска упоритост и ще намери начин да изгледа докрай „Дървото на живота”. Невероятно, страховито „изделие” на филмовото изкуство! Маркизът получи почти марианскопадинно потапяне в глъбините на възможно поносимия за него културен афект. Още не може да си оправи дишането. При все че днес извадихме и напомпихме велосипедите с маркизата и направихме сефтето за велосезона. Същото му се получава и с Ленард Коен, докато го слуша. Сам или с приятели, докато си дялкаме. Решил съм тия дни да пусна това-онова от него и на маркизата. Тя си има дразнимост и откъм някои видове музика. Но там ще се разберем, няма да й го пускам „на макс”, както си го правим в работилниците с аверите. При това, тя си е бивша рокаджийка, бълха я ухапала.
Все пак, завиждам на упоението й при четене. Няма кварки, няма барки, чете, гълта, пълни, облекчава се. Само очите й стават някак по-бистри и по-големи. Понякога ми идва да я запитам: Мила Маркизо, защо са Ви така големи очите? Това си е то, културният афект. Изписва се по лицата ни, в уморените и поотчаяните ни очи. И в други наши непремерени деяния и нерешителни жестикулации. Но нали по това се разпознаваме, събираме и засилваме взаимно.
Искаше ме си да кажа нещо за „рускостта”. За любимия ми лечител, доктор Чехонте . За дивовелики покерджия на вселенския стрес гонещия Фьодор Михайлович. За изгонващия „чрез смях през сълзи” дявола от себе си украин Николай Васильевич. За Платоново-Аристотелевото, от което пием почти от извора. Боже мили, колко има зад нас и пред нас! А се бяхме усъмнили и умълчали като призрачни „летящи холандци”. Борислав е абсолютно прав: българщина му е майката! Алековска. С повече голост и по-смело домогване до щастието „да изследваме нещата дотогава, докато открием дали ни е възможно или невъзможно да ги извършим.“ В което маркизът безрезервно подкрепя неспиращата да се грижи за слепването на различности в нашата афективност, неуморна, Веселина Василева, всички вас, искрени и почитаеми хуманисти-форумци. И самия, надявам се в тия дни повече успокоен за сполуките от грамадното си начинание, професор Богданов.
Накрая ще кажа, че все още се чувствам малко самотен като външно придошъл писач във форума. Ако се доверя обаче на предчувствията си, които рядко ме лъжат, времето на моята екзотична, малко ретро и провинциална „отдалеченост” изтича. Младостта напира. Силата е в нея. Така беше и в моята младост. Сякаш беше вчера. С две думи. Този форум отдавна се е подготвил и отворил за повече и за сплитане. Като „Дървото на живота” – за младите с едно, за зрелите с друго. Като големия Леон. Сега ще си го пусна.
Поздрави за всички от морето! Температурата на водата бавно си вдига.
|
Тема № - 58 |
Коментар № - 6495 |
|
Dekarabah - 2012-04-01 16:23:07 |
|
|
По повод коментара на Евгений Дайнов. Да не забравяме, че Димата е руснак по душа, по култура и по възпитание. Преди много години четох интересно изследване от руснак, който си беше поставил за цел да открие ключовия дескриптор на руската картина на света. След анализ на многобройни (художествени) руски текстове (различно от "текстове на руски"), беше стигнал до извода, че понятия като "тоска", "грусть" са ключови за разбиране на руската култура и на руснака изобщо.
В текста си Димата се представя като стопроцентов руснак, което не е изненада за никого. Нещо повече - в това е ценността му - на текста, защото аз например никога не бих могъл да разсъждавам и да се изразявам като истински руснак, нито като истински британец. Смея да твърдя, че разсъждавам и се изразявам като истински българин, макар че никой досега не е направил опит да получи ключовия, дълбинния концепт на българската картина на света.
Странно "съвпадение" е може би, че последният филм на Lars von Trier се назовава "Меланхолия" - един много "руски" филм като светоусещане.Който не го е гледал, горещо му го препоръчвам. Четейки текста на Димата, у мен се породи асоциация с този филм, който - признавам - доста ме впечатли.
Изобщо: добре е, Дима, че те има на този свят, приятелю! |
Тема № - 58 |
Коментар № - 6494 |
|
Борислав Георгиев - 2012-04-01 10:19:48 |
|
|
Прекрасен коментар на Лелята на Сократ, който по някаква божествена интуиция – чаках цяла нощ и който после цял ден ме кара да мисля за неща, от които се бях отказала. Още докато четях откъса, който беше разпределен за професор Богданов – вътрешното ми желание беше – да получа втория куплет – този с кухненския стол, трона, покрива, облян в лунна светлина – Леля го е превела много хубаво –
Тя те върза за кухненски стол,
счупи ти трона, отряза ти косите
и от устните ти изтръгна онова „Алилуя”
Аз го знам като –
Тя те завърза за един кухненски стол
счупи ти трона, отряза косата ти
И С УСТНИТЕ СИ ИЗПИСА ВЪРХУ ТЕБ „АЛИЛУЯ“
Безспорна е първата част в парчето – безспорен е културният афект, поради който тя/аз стига до тези действия: вярата му е била силна, но е искал доказателство. Не е ли това едно от местата, в които преплитаме и бъркаме парадигмалната истина и реалността? Място, на което се спира и се преминава от вътрешно към външно така, както се зърва божественото. Получаването на доказателство, получаването на сигурност – не е ли зърване на божественост, получаване на божественост. Не е ли видимост и реалност?
Вярата ти беше силна, но искаше доказателство
Да, Лельо, това е моята част! Културен афект ли е счупването на трона, отрязването на косата, връзването за кухненския стол на онзи, който иска доказателство? Културен афект ли е – вярата, която е нещо вътрешно-индивидуално-вертикално и доказателството за нещо, ако то е видимо и се случва пред много хора във външния свят?
http://vbox7.com/play:24f11a13&al=2&vid=6551542
Купих си матрьошка от Арбат – когато бях в 10-ти клас. Бяха много скъпи и затова си купих матрьошка от три кукли. Не знаех, че са китайски. Макар че не се учудвам. Повече се чудя дали най-малката най-плътна и най-реална матрьошка-ейдос е действителна – или действителни са онези, които я носят в себе си. Коя матрьошка е най-видима – най-външната, която се вижда или най-вътрешната, която е най-едносъставна и неделима? За една и съща ли видимост става дума или са необходими два напълно различни погледа?
„Алилуя“, Лельо, винаги е била любимата ми песен за любовта – а коментарът ти тази сутрин – същински духовен оргазъм – насред мини, имена и въпроси. Ето тази част винаги съм я свързвала с Кавафис -
В тази стая съм бил, по този под съм вървял
Живеех в самота преди да те познавам –
сигурно защото става въпрос за стая, в която някой се връща, не си я спомня, а се връща действително - и защото от една конкретност – светкавично се преминава толкова високо, че любовта е „алилуя“, както при Кавафис не се знае къде във времето е любовта, така и тук не се знае къде по вертикала е. „Алилуя“ е една песен, която чрез конкретността успява да направи най-голямото общо – онова на Бога. Алилуя, Богът, тронът, вярата – показват, че се намираме в песен – а кухненският стол, плачът, невярата и любовта – показват че сме тук – реални.
„В песните нещата винаги означават и нещо друго, една особена косвеност, едно особено внушение – като за цял живот.“ - така казва професор Богданов за стихотворенията.“Това, което мога да го съобщя с песен – не мога да го съобщя с всекидневни думи“. Всекидневните думи са общи като матрьошка-майка за всички речи – а песните са други и тяхната парадигмална истина не трябва да се бърка с реалността – защото те не са реални, но на едно друго ниво - те са реални, защото могат да кажат такива неща, които реалността не може да каже. Реални са - защото такива неща могат да се кажат там, а в реалността не могат да се кажат. Това културен афект ли е?
Вярата ти беше силна, но искаше доказателство
Миналата година на семинара професор Богданов каза нещо, което мисля, че би имало отношение по темата на Дмитрий за културния афект. Той каза, че това, което прави човешкият мозък го прави и цялата външна човешка среда. Мисленето на мозъка в отделния човек е равно на мисленето на човешката общност. Те са синонимни реалии. Ако трябва да се разгледат в опозицията - парадигмална истина-реалност – то, ако отделното човешко същество е най-съставното нещо, човешката среда ли е видимото – движейки се все по-навън и по-навън. Докато се стигне до „Алилуя“ – което е и Бог, но е и любовта към другия? А може би понякога не се стига. Тогава трябват кухненски стол и въже, за да се спре контекстът, и тогава остава пукнатина, "защото и в най-съвършените неща има пукнатини – иначе откъде би влизала светлината" - в една друга песен пее Ленард Коен.
Та затова, Лельо, ти благодаря за пукнатините, през които осветяваш за мен и мен в лунна светлина, правейки един език, който дори реалната реалност не може да постигне. Съвсем образно си представих професор Богданов да казва: „Но на Вас много не Ви дреме за музиката, нали?“. Хареса ми и разпределението на частите – и особено дуетът между Нинел и Дмитрий – въобще цялата заедност .
Съвсем скоро стигнах до един много интересен извод – какво е душа и защо тя е неделима. Говорих с моя приятелка, физичка, за също така неделимите като душата кварки. Обяснявайки ми ги по начин, чрез който да ги разбера по-добре – тя каза, че веднъж била на една изложба, на която имало картина на три старогръцки старици, живеещи винаги заедно в една пещера – сетих се, че това са граите – и че са заедно заради общия зъб и общото око – после тя каза – „та кварките са като тези старици, а аз тогава като видях картината си помислих, че и аз с моите близки хора съм така – заедно като тях“.
Не е доказано, че кварките са неделими – те могат и да могат да се делят – по-скоро експериментите са насочени в тази посока. Но след този разговор за кварките си дадох сметка какво означава неделимото-духовно-видимо-божествено-общо – означава да си заедно с някого, защото гледате през общо око и да си заедно с тези около теб, защото с тях все едно имате общо око, през което да гледате (разбира се – и общ зъб, когато се наложи). Няма причина да не може да се разделите, може, кварките също сигурно могат – но има нещо друго в тази връзка. Дали такова общо око няма и между инструменталността на парадигмите и самата реалност? Както общо око има между мен и обляната в лунна светлина, на която й вярват, но й искат доказателство.
И аз като проф. Дайнов – постоянно си търся неща, с които да си оправям настроението – и този път си бях намерила като око ето това изречение на Аристотел: „Ние изследваме нещата дотогава, докато открием дали ни е възможно или невъзможно да ги извършим.“, а вчера като зъб – Роси ми даде Hallelujah -
http://vbox7.com/play:5819a432
|
Тема № - 58 |
Коментар № - 6493 |
|
vesselina vassileva - 2012-04-01 03:41:36 |
|
|
|