ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ЛЮБОВНАТА СИТУАЦИЯ И ЛЮБОВНИТЕ НАРАТИВИ В ЯМБИТЕ НА АРХИЛОХ* |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/62_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
Любовната ситуация в ямбите на Архилох Само цяло достигнало до нас стихотворение би разкрило сложната времева структура, която се моделира в него. Разбира се, можем да предугадим тази структура, ако разполагаме с повече фрагменти от едно стихотворение. Такъв е случаят с осмия Архилохов епод. Поетът разговаря може би с Необула, която е обичал някога. Сега тя е отблъскващо дебела и оборена от злото на старостта. Същото е сполетяло и говорещия, по-рано летял по скалистите стръмнини на Парос, а сега вече немлад и с клюмнал член. В това сегашно поетът си припомня миналото на младежката обореност от копнеж (pothos) и желание (eros) за любов (philotes). Дори да го преведем мерено, казаното няма да изрази усиленото поетично слово, с което Архилох говори за своята някогашна копнежност. Първата проява на това усилено слово са синонимните твърдения с комбиниране на трите елински идеи за любов; еros, обичайната дума за любов, става синоним и на pothos (копнеж), и на простото желание за любов (philotes). С употребата на последната типично Омирова дума Архилох внушава, че е поет от неговия ранг. Но той прави и друго - подчертава, че philotes не може да изрази особеното външно-вътрешно физическо-душевно на неговото състояние. Следва второ усилване, това външно-вътрешно става низ от три микросъстояния. Копнежът е дърпащо надолу тежене под сърцето, замъгляване на погледа и губене на обичайната разумна сетивност. В поетичната игра с трите означаващи любов думи означаемото на любовта се оказва необичайно разчленено. В откъсите от деветия епод, имитиран от Хораций, е другият пасаж, в който Архилоховото любовно състояние е «копнеж» (pothos). Този копнеж е lysimeles (разслабващ членовете, обезсилващ). По-важно е не това станало по-късно банално състояние, а връзката с външното, което го потвърждава. Любовната мъка-отмала отвръща поета от ямбите, другите радости и обичайните празнувания. В това свързване-разделяне прозвучават две подмолни едри определения - че поезията е нещо празнично и публично, а любовта е съсипаност в безмълвие. Това е първият акт на любовта – самото любовно състояние. То може да бъде толкова остро, че изпитващият го да е като болен без дъх, обхванат от болки (фрг.266 от XXII-и епод). Може да е неподвижен и пределно сам без никакъв сетивен излаз. Но може и да вижда и в състояние на възхита да съзира цяла картина, както е във фрагмент 38 – слугиня пази невръстното момиче, тези дъхащи коси и гърди, в които би се влюбил и старец (erasato). Състоянието може да е обикновена отсъда за нещо очаквано, каквото е лаконичното (във фрагмент 202 от IV-ия епод) «единствено най-голямата щерка на Ликамб». Вторият акт на любовта е постигането. То може да се изчерпва с допир. От фрагмент 89 е изречението «Бих искал да докосна с ръка Необула». Двата акта - на любовта-желаене-стремене и на любовта-постигане обикновено се смесват. Желаещият си представя желаното, то може и да се разгърне в действие. Във фрагмент 90 поетът иска да притисне корем до корема на любимата, бедра до бедрата й и неговият drestes да опре нейния askos. Drestes - еподно висок термин за мъжкия член, коренът е drao «действам», от който е и драма, а askos, лелеяната женска част е ковачески мех. Любовта става метафорно коване. Това второ на любовта често е бъдеща картина, рисувана от първото на желанието. То може да е и спомен като този за еякулирането на огромен магарешки член (фрг.184 от II-и епод) или за случилото се във фрагмент 46, че намразената погрозняла Необула или друга смучела жадно като трак или мизиец, сърбащи бирата си, онова, което се смуче.
Когато откъсът е по-дълъг, любовната ситуация е с времеви диапазон - между минало и настояще, между изпитван копнеж за допир, просто зърване или обладаване, и осъществяването му. Но реална или въобразявана, любовната ситуация в тези фрагменти е нещо словесно, интензивно казване, в което обичаният или свързаното с него се възвисяват, принизяват, прокълнават или свеждат до по-кратка и по-дълга отсъда. Като споделеното в диалог с Ликамб във фрагмент 42, че поетът щял да се нагърби с товара на брака, но предпочел да остане невпрегнат. Доколкото може да се обобщи, Архилоховото обичане е само едната страна на остра емоция, чиято друга страна е самолюбието. Те двете бързо се заменят една с друга и се редуват в двуфазово интензивно позитивно-негативно, в което като че ли неизбежно попада всяко по-тясно лично изживяване на своето. Имам предвид удостовереното във фрагментите, а не евентуалното действително, което е изпитвал поетът.
Любовните наративи в ямбите на Архилох Въпросът е дали поради тази устремна времевост по-доброто място за любовта не е в повествованието и сюжетния разказ? Може би, но в тези откъси те са недостъпни за нас, а и изглежда не са били на място поради интензивната острота на онова, което реално или въобразено е изпитвал Архилох. В достигналите до нас откъси откриваме само две по-дълги наративни следи. Първата е в каркаса на първия епод. Архилох се обръща към нестаналия негов тъст Ликамб и го укорява за глупостта, че развалил годежа между него и Необула, след като разбрал, че като син на робиня е непълноценен гражданин. Три века по-късно Критий, атински олигарх и поет, казва в своите коментари, че, ако не бил този епод, никой нямало да знае, че Архилоховата майка била робиня. Но все едно, тази история не е любовна, а любовно-брачна. Изглежда тогавашните любови са можели да развиват разкази само в рамката на брака и само във връзка с бащата, от когото съпругът получавал съпругата. Разказът е нещо мъжко, зависимо от достойнства и рангове. Именно поради тях свободният гражданин Ликамб разтрогва брачното вричане. Разтрогва го може би и поради друго, неизвестно поради фрагментността на епода или премълчано като неважно. Важното е в основните тактове на желаното или полагащото се и неговото постигане или непостигане. Очевидно и в тази история основните тактове са два. Първият е събитието на харесването и влюбването. Архилох е поет и не го премълчава. Второто събитие е обидата и посрамването от неслучилия се брак. Какъв е основният смисъл на тези поставени в отношения събития? Първото е негатив, проявен в липса на полагащо се достойно на позитив, който се очаква да бъде постигнат. Второто е неговото непостигане, което усилва началния негатив. Социалната нужда, в която влиза скромно и любовта, се задълбочава. Архилох остава без семейство, дом и домашно стопанство. На старогръцки тези три думи са една (oikos). Лишението е голямо. По лирически то е с ясен причинител. Във фрагмент 166 с pars pro toto-твърдение Архилох обвинява Ликамб, че го лишил от брачната трапеза, значи и от брака, значи и от другото, до което води бракът. Можем да предположим, че, ако се беше оженил за Необула, свободна жена дъщеря на свободен гражданин, неговият по всяка вероятност баща аристократ щеше да му остави земя и друго имущество, каквото в онова време получавал само първородният свободнороден син. Но Архилох не ги получава. И другото, за което бихме се запитали. Ако тогавашният жених отвеждал в деня на сватбата своята съпруга от нейния бащин дом, Архилох къде е щял да отведе Необула? Защото омъжващата се напуска бащиния дом и влиза в съпружеския. Значи Ликамб е постъпил социално стандартно, а Архилох е бил лишен и е клонял по начало към това да бъде бездомен, безбрачен, неуседен и подвижен. От което последвало и другото - че станал наемен войник. И без това декласиран като роден от робиня, той губел и онова, което било правило при свободните граждани - да са свързани с дом и земя, да не са толкова подвижни и да не са дотам оставени на своето малко себе си. Може би върху това се настанява и неговото житие-битие на поет, което значи и на неуседен и пътуващ, житие-битие на толкова поети и философи от онова време. Така че събитието на разтрогнатия брак не било толкова второ, последвало първото на харесването-обичане на Необула. Тази история очевидно е била започнала преди това. Да, но Архилох я скъсява лирически. Друг на негово място би се заел с друг брак и друго обичане и лишен от първичното усядане, би уседнал вторично. Но поетът-лирик Архилох непостигнал по-възрастната сестра съблазнил по-младата. Непостигнал любовта в брака, я заменил с любов извън брака. Не забравил и измамилия го Ликамб. Напомня му в еподите си за нарушения оброк и за отплатата, която ще го сполети. Ако живееше в други времена, би влязъл в съдебна разправа или би отмъстил. Но тогава е била налице друга по-сигурна инстанция - божието всезнание, към което недоволният може да се обърне. От това в каркаса на първия епод тръгва втори разказ - баснята за лисицата и орела. Нещо обичайно при онзи тип разказване, чийто смисъл разчита на ясния събитиен ред на макроистория. Историята с неспазеното вричане между Ликамб и Архилох не е и между тях двамата. Тя опира до важен трети горе, пазител на реда. Нарушителят има работа със самия Зевс, гарант не за особеното на клетвите, а за основното във всяка клетва. Оттук и свръхразказът на баснята, в която се осъществява неосъщественото в разказа за Архилох и Ликамб. Поради запазените откъси и коментари, а и поради варианта на баснята в Езоповия сборник фабулата е добре известна. Лисицата и орелът се сприятелили и се врекли да си помагат. След този позитив последвал негатив – в отсъствие на лисицата орелът нарушил вричането, грабнал от лисичето леговище малките лисичета и нахранил с тях своите орлета. Лисицата не можела да достигне гнездото и да накаже злосторника, затова се обърнала към Зевс с молба да накаже коварния орел. Богът го направил след друго негово престъпно действие, подобно на онова с грабването на лисичетата. Орелът задигнал месо от жертвен огън, отново за да нахрани своите малки, не забелязал искрите по месото, подпалил гнездото и погубил рожбите си. Този разказ е ред от действия и събития. Смисълът е изцяло в тях. Всичко започва с опит двама да не бъдат двама. Но по-лошият попречва. По логиката на античното разказване той е по-действащият – погубва лисичетата, после грабва и жертвено месо все с една и съща добра цел да нахрани своите рожби. Но тя е подчинена на йерархия и може да бъде зло. Лисицата, по-добрият, действа по-малко и има предимството да е лишен. Вярно е, че защото не може да достигне орловото гнездо, се помолва на онзи, който възмездява, но в този среда, в която смисълът е заложен предмно в действия и събития, значение има не намерението, а стореното. Такава е и логиката на възмездяването. То се насочва от Зевс така, че да отпадне чистото му случване като стечение на обстоятелства. Престъпният орел, престъпил и забраната да краде от олтар, сам си причинява голямото зло, възмездяващо лисицата. Имаме пред очи умен надредово регулиран ред от действия. Ставащото и между животните, и между хората би било напълно безредно, ако не беше този надред. Ако не беше допълнена с баснята за лисицата и орела, безредна щеше да бъде и Архилоховата история с Ликамб. Въпросът е дали е имало основна история за Архилох и Ликамб, или тя е само смътно очертание за по-ясните истории, които поетът разказва в отделните еподи? Изглежда преднината е на тези истории, които, поради фрагментността на достигналото до нас и навика да разбираме биографично, претопяваме в главна история. Може би неслучила се реално, във вариациите й Архилох все пак построява тази история, за да внуши на себе си и своите слушатели, че тя му се е полагала. Защото го е удостоверявала като именно този човек с малкото лично, което той коментира в своите стихотворения. В 1974 година, недълго след намирането, бива публикуван папирусен откъс от епод на Архилох с добре запазени 35 стиха. В него е другото по-цяло наративно, с което разполагаме. Поетът разказва, че срещнал на самотно място красивата и харесвана от него по-млада сестра на Необула. В повечето от запазените стихове се преразказва какво си казали двамата - Архилох я скланя да му се отдаде, момичето се съгласява, но го моли да й достави удоволствие и той, според издателя на фрагмента Мартин Вест, й обещава да го направи с coitus interruptus. Тя приема. Разказът е в следването на моменти – срещата, първото на изпитаното от двамата привличане, придумването и съгласяването, и второто на осъществения акт. Реално или само желано, двамата си доставят удоволствие. За разказващия то е и удовлетворение, защото покрива със срам семейството на Ликамб. Срамът е, че актът става вън от къщи и че жената приема и изпитва удоволствие. Което е нередно. Защото тя не принадлежи на себе си. Съвокуплението-посягане на несвое-кражба може да бъде само насилие и изпитване на болка от насилената. Нередно е и подробното осветляване на можещото да се прави само на скрито, на тъмно и у дома. Което поставя под въпрос разказа. В това случващо се между двама равноправни, изпитващи удоволствие, няма събитие. Липсва античната надредовост. Освен ако не сметнем, че тя е в контекстовото посрамване на Ликамб и Необула. Разбира се, ако историята не беше в лирически дискурс и не беше антична, разказът можеше да се набави и с несъбитийни средства. Същевременно не е особено прогонено изглеждащото прогонено срамно. Няколко века по-късно в идилия на Теокрит то вече липсва - овчар уговаря момиче да отидат в храстите, момичето кара овчаря да се врече, че ще я вземе за жена, той се врича и те отиват в храстите; после двамата се разделят доволни, а за вричането не става и дума. Няма нищо по-трудно за обясняване в старогръцката литература от формово-смисловите механизми, които позволяват в типичното и високото да се вмъква ниското, а с него да се влиза и в зоната на съвсем личното. Фрагментите от стихотворения на Архилох позволяват да се предположи как е ставало това. Ниското в снижаванията в ямба е позволявало да се говори за маргиналното, а оттук и за собственото лично. На свой ред то е провокирало и личното на всички разбиращи такъв текст - на редовите немаргинални хора, но и на онези в официалното високо, чийто живот е бил означаван косвено в геройните фабули на тогавашната висока литература. *Този текст е втората част от подглавата за лириката на Архилох в публикуваната в раздела на сайта «Литература, поетика, литературна история» глава за архаическата лирика, от която беше откъс предишният заглавен текст. Можете да видите там непредставената тук първа част, в която да откриете обяснение за непояснени тук факти и реалии.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Връщам се към темата. Досега бях парализиран - много неща са ограничени в професионалната си знаковост.
Но ето се намери герояТ- постави прости въпроси за любовта. Разбира се, пак професионално.
Може би и самият проф.Богданов по някакъв начин ...изведъж ограничи форума с професионалното.
Но това не противоречи на ...профанното питане. За какво са ни тайните на поетичното, ако то няма отзвук в днес.
Морис го изрази в миналата сесия. . |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6786 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-07-11 22:06:46 |
|
|
Да!
Защо мислим любовта като нещо специално? Това е въпрос.
Слава Богу се намери герой, който го постави адекватно!
Всичките специални знания бледнеят пред този вопръс. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6785 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-07-11 21:40:50 |
|
|
Защото мислим, че любовта е нещо специално
Любовта е действие
Свързване, отъждестяване и усвояване на друг(друго тяло) при подходящи условия. Така протича период от време, което е осмислено като любовно.
Любовта е състояние
Защото тялото, задействано от прежияваното се намира в особено здраво състояние (обратно на болното, когато любовта е несподелена, когато е копнеж, набъбване и натрупване зад язовирна стена, без да има споделяне и изливане). Заедно с това тя е състояние на заедност с другото тяло, свързването-сливане продължаване и донася разширяване на хоризонта на съзнание, на чувстване и действане, на успяване и достигане.
Любовта се нуждае от гостоприемник, за да оцелее
Така се случва бракът, децата, домът, ипотеката. Зад тях се скрива смаляващата се заедност от ония момент, в който небето, температурата, музиката, храната и/или виното са случили сливането.
Любовта е ясна на всички, но е трудно да се говори за нея
Затова и са толкова много думите в по-старите езици, които сега превеждаме леко и лесно с една.
Пропадналият опит на Архилох да реализира с Необула провлачването на късия вариант на любовта в по-дългия го разочарова. Той се обръща към реализация на този по-къс вариант (оказва се, че и по-пълен като споделяне за двете страни) с по-малката й сестра. Това му носи утеха, защото включва позор за нестаналия му свекър. Ако пренесем баснята с лисицата и орела, Архилох ще бъде едновременно обаче и двата персонажа, веднъж защото е измамен като лисицата, но втори път ще бъде орелът, защото ще действа спрямо невинна с умисъл за вреда. Във фрагмента липсва само аналогът на „откраднатото месо, което опожарява“ – което щеше да е някоя антична БПП (болест предавана по полов път), прихваната от Архилох преди praecox-a на ejaculatio-то.
Но да се върнем на късата и дълга форма на любовта. Оказва се, че дългата е мечтана, но отнета т.е. трудна и мъчна за постигане. Тогава кратката се проявява с две лица – ако е била Необула – с времето погрознява и става странна и чудна, неясна и смущаваща, но ако е била сестра й – тук вече реконструирам, тогава споменът за нея е радостен и мил, не защото сестрата погрознява различно, а защото тогава обектът, от който протича сладостта е споменът за свежестта на собственото тяло.
Въпроси: може ли да се каже, че Архилох (старогръцкото време въобще) пази още несмесена до неразчленимост любовта като всяко друго действие/действане (например война, към която поетът така ловко и удобно се пренася след неуспеха си в любовта)? И ако „да“ появата на женското удволствие (може и с друга дума – „еманципация“) ли е това, което замъглява контурите й до сегашната неузнаваемост и невъзможност да се дефинира?
|
Тема № - 62 |
Коментар № - 6784 |
|
cbazil - 2012-07-11 16:54:11 |
|
|
ГГ, намесвам се, само защото инвективата Ви е към мен. Да, прекрасно знам, че подобни призиви са неуместни и безрезултатни. Моля да бъда извинена. Води ме единствено постмодерното убеждение, че фанатизмът не е кауза. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6783 |
|
MJ - 2012-07-09 23:29:57 |
|
|
И аз имам пропуски в либерално приетия от администратора текст, ама да съм внимавал, да съм чел зорко написаното.
Учуден съм, че и това засмука ентропният ни тунел. Дано не засягам никого и предварително моля за прошка. Умните знаят как и защо могат да бъдат снизходителни.
|
Тема № - 62 |
Коментар № - 6782 |
|
Dekarabah - 2012-07-09 17:45:39 |
|
|
В такива форумни часове нежната, отрудена в излишни емоции душа на маркиза отново разгръща омърляния си споменник от несподеляни и незаписани истории. Ще бъда максимално сбит, защото и до днешни дни не съм проумял докрай смислите на случилото се.
В тогавашния четвърти курс на следването си по класическа филология трябваше да се явим на решаващ изпит по старогръцка литература при големия професор Александър Ничев. По мое скромно /и досегашно/ мнение не бяхме сред най-надарените випуски, които специалността бе познала, но се стараехме. Всеотдаденият класик и виртуозен преводач, какъвто беше професорът, беше довел до кресчендо, с непоклатимата взискателност на своя преподавателски стил, безнадежността за успешно прекрачване на това най-горно стъпало в нашата 7-семестрова „ученост”. Още ми се присънва как, изправен в някак винаги напрегнатата си и зареяна осанка на поет, овенчана с неотлъчното му симпатично тупе, професорът скоростно и натъртено рецитира дълги лирически и трагически късове от това, през което ни предстоеше да преплаваме. Всеки от нас, свит върху струпано от крехки гредици и папур свое салче от представи и знание. Помня, че известно успокоение ми беше дала асистентската шестица от упражненията. Надявах да преведа правилно, а и донякъде метрично издържано, според текста…Така и се получи донейде. Даже, замаян от добро предчувствие и хюбрис поподсказах /едва ли останало скрито от обърнатия с гръб към нас проф. Ничев/ на госпожиците-колеги, с които тръпнехме като агънца пред заколение, по техните преводни откъси. Очаквах петица, но като ми дойде редът, професорът бързо ме завъртя не из готовия ми текст, а из друго, подкани ме да рецитираме заедно, в полза на истината, помагайки ми на глас и усмихнат. Оплетох се, потънах в земята от срам. Отворих книжката си чак навън и в нея се мъдреше една едра тройка. С тръпки в нозете изчаках колегите, всъщност двете най-старателни и амбициозни студентки в курса, които се измъкнаха само след минути от професорския кабинет и премалели от щастие ми показаха положени синьо на бяло заветни петици. От своя страна, аз им показах своята голяма, някак изпълнена самата тя с недоумение, тройка. Съкурсничките ми също нещо, и може би искрено, недоумяваха. Отидохме в „Грозда” и пихме по една, а аз и повече, голи руски водки. Мисля, че точно в онзи момент заедно със спиртните пари от мен отлетя и поначало нерешителното намерение да се отдам по-пълно, с отворено и напористо сърце, на класическото познание. Можех навярно да поправя оценката си с повторно явяване, да се опитам в напевна рецитаторска битка. Но, знам ли защо, в мен се настани дълбокото усещане, че проф. Ничев, почит и слава на достойното му филологическо и литературоведско дело!, с прозрение бе преценил да ме ампутира овреме от сложния, оплетен в трудни за проникване противоречия на тогавашната класическа общност. А той, по моята млада още преценка, умееше да бъде нагнетяващ твърдостта на мнението и немилосърдието си противник. Защо си позволявам аз да бъда немилосърден в този в крайна сметка съвсем незначителен и неопределящ щрих от сложния образ на този световноизвестен наш учен?
Провокиран в размисъл и свои припомняния от предупрежденията за надвиснали над академичното оловно-сиви ентропни облаци. Ле-ле, ако знаехте само каква ентропия цареше във факултетната партийна организация, където, за моя чест или зла участ, членувах и аз като студент. Там да видите противоборства, речи и злост от иначе фини и мно-о-го надарени и дали люде. Класическото войнство беше представено с богоравна агоналност, уважаема Ем Джей, в тази несекваща „трета световна война” от нашият професор Ничев. Стреляхме наред, защитавахме някакъв изгубен във високи мъгли олимпийски редут. С нескончаем запас от нерв и пламък. Разбира се, аз приведено само слушах и гледах върху мен да не падне мълния. Чудех се не е ли това само един театър на сенки, разтушителен побой между марионетки, след което цветът на българското интелектуалство, отморен и „изповядан”, отиваше в домашните си кабинети, за да твори още по-ясно и дълбоко. Макар колеги и в някакъв смисъл съратници по убеждения, с моя, И ДОСЕГА ВИСОКО И ИДЕАЛНО ЦЕНЕН, преподавател, ни веднъж не се случи да стиснем другарски десници преди или след събрание. Дори след решително удържани словесни победи. На практика, най-близката ни среща се осъществи на паметния за мен изпит. А тройката, да ви кажа, аз предната нощ си я бях сънувал. Значи боговете тъй си и бяха решили.
С този си нов автобиографичен ракурс маркизът най-малко, съвсем никак не иска да смути огромните достойнства на незабравимия наш професор Александър Ничев. Единствен той си знае що за бури са се вихрели над самотната му планета на учен и гражданин. Изтече много вода оттогава. Аз съм това, което съм, до голяма степен и заради онази случка, но главно, заради което си бил и тогава. Един не много агонален дърдоран. Ако се хвана някой ден по-сериозно с автобиографичното си и дискурси около него, възможно е да изясня повече за случвалото се.
Накрая ще подхвърля и известното: ентропията е тунелът към уравновесяването и систематизирането. Бих се усетил като недокрай объркал се, ако тази маркизова писаница се насложи в общото усилие за полезност от навестилите ни хаотични настроения.
Ако не се публикува, това също с нищо няма да накърни системата на форума.
Преди всичко, пестете плътта на нервите. Те са по-важни от плащовете, с които ни дарява и загръща времето, отделните случки, кариерата, пътят ни. Както, струва ми, умело вмята уважаемият Йордан Ефтимов.
Иначе, за Архилох, редът си е ваш.
|
Тема № - 62 |
Коментар № - 6781 |
|
Dekarabah - 2012-07-09 16:38:41 |
|
|
Според мен, Михаела, полемиката, която правите тук, е неуместна. Неуместни са сега и тези ваши подкани да пишем. Всеки от изброените може да реши кога и как да го направи. Форумът е на проф. Богданов, ние разговаряме с него и коментираме по-общи теми, свързани с неговата работа, а не някакви лични въпроси. Що се отнася до моите действия по делото, което водите, аз съм направил това, което съм сметнал, че е трябвало да направя, а за вашите качества като класически филолог не съм правил изявления. Нямам какво повече да ви кажа по този въпрос.
Проф. Богданов, текстът, който сте публикувал, е много хубав. Ще се включа след няколко дни с коментар, когато се прибера и имам повече възможност да пиша. Извинявам се най-вече на вас за казаното по-горе, което, осъзнавам, също е неуместно. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6780 |
|
ГГ - 2012-07-09 14:49:21 |
|
|
Така се получава, когато човек чете едновременно „Мъжкото господство”, ямбите на Архилох и пише в просъница, мислейки дали Архилох не е сюблимирал. Темата е страхотна и може да стане добра gender- дискусия. Професор Богданов прави нещо като майсторски клас и е идиотщина да го проваляме с глупости. Знаете цената на това удоволствие при Райна Кабаиванска, например. Хайде, Веселина, Данчо, Морис , Роси върнете се, за да коментирате. ГГ, няма да те съдя, върни се и ти. Ако искате, поканете и Сократ. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6779 |
|
MJ - 2012-07-09 13:04:27 |
|
|
Ще помоля администратора, ако е възможно, да го поправи. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6778 |
|
MJ - 2012-07-08 21:24:27 |
|
|
Извинявам се. Има грешки по коментарите, както писа един форумец по-преди, но това се получава, защото никой не разпечатва, за да редактира, а повечето хора не виждат грешките на монитор. |
Тема № - 62 |
Коментар № - 6777 |
|
MJ - 2012-07-08 21:10:53 |
|
|
|
|
|