ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Архилох и епиграфиката |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/63_1.jpg) |
ПЕТЪР ДИМИТРОВ
Наистина нещата опират до епиграфика. Два изключителнo важни надписа са намерени неотдавна (преди шейсетина години) на островите Парос (от групата на Кикладите) и Тасос. Тези надписи са важни както за епиграфистите, така и за изследвачите на старогръцката поезия. Върху две каменни стели, направени така, че да стоят изправени, са изписани текстовете, които се отнасят до т.нар. Архилохейон, култово място, където се е почитал Архилох като герой. Става дума за едно място в долината на река Елита на о. Парос, на 3 км от едноименния град Парос. Двата каменни блока изглежда са били част от строежа на светилището. Епиграфистите датират тези надписи от средата на 3 в. пр. Хр. Предполага се също, че и Пароската хроника (известният “Пароски мраморен блок” или Marmor Parium) се е намирала на онова място. На първия камък е имало надпис в четири колони, от които една е запазена, а друга – само частично. На втория камък се четат само малко букви от една от общо четирите колони. На първата колона на първия камък (в надписа тя е втора) има запазени 57 реда, като на първите петнайсетина реда се чете прорицание на бог Аполон, дадено на Мнесиепес. Според него Аполон нарежда на Мнесиепес да издигне два олтара в теменоса ( “теменос” означава оброчище, което се е намирало до храм на божество в Античността и където молителите поставяли своите дарове (т.нар. вотиви), на които олтари да принася жертва и да почита Музите, Аполон, Дионис и още други богове. В текста се казва така: “Богът предсказа на Мнесиепес, че е по-добре и по-лесно изпълнимо да почита Архилохос, поета, според онова, което богът възнамерявал да направи. Според предсказанието на Аполон това място следва да наричаме Архилохейон, трябва да построим олтари и да принасяме жертва както на боговете, така и на Архилохос. И така да го почитаме, както богът ни предсказа.” Редове 22-57 са посветени на биографията на Архилох и как той бил получил боговдъхновение: “разправят, че още като малък Архилохос бил пратен от баща си Телесиклес до един чифлик в общината, която се казвала Лъки (на гръцки Леймонес), за да продаде една крава. И той станал рано-рано преди зазоряване (преди нощта да се била изминала), та, докато луната още светела, да заведе кравата в града. Бил стигнал до едно място, което се казвало Лисиди (“Равното”), когато му се случило да види едни жени, група, които му се сторило, че го занасят, но после се усетил, че само се шегуват и кикотят. Те го запитали дали щял да продава кравата, той потвърдил, че това щял да прави, а те пък му рекли, че щели да му дадат добра цена за нея. Но щом изрекли тези думи, и те, и кравата се невидели – само една лира имало оставена пред краката му. Изумил се и след някое време схванал, че изчезналите жени били Музите, а лирата била техният подарък за него.» Интерес представляват и отговорите на прорицалището от Делфи (Делфийския оракул), които се намират в надписа. Те били на първата стела и се отнасяли за построяването и функцията на светилището, но давали и сведения за живота на Архилох. Според Х.Парк надписът следва да се датира към 250 г. пр. Хр., но не разполагаме с трите въпроса към Делфийския оракул. Съдим за тях по отговорите. Резултатът е, че Мнесиепес построява светилището-гробница с цел да почете поета. Кондолеон, който е първият учен публикувал надписа, намира, че стилът на отговорите прилича на онези, дадени на атиняните, за което пък говори Демостен. Важно е да се отбележи, че установяването на култове и култови места на богове и герои е разпространена практика на онова време, която често се мотивирала и политически. Делфийският оракул запада в 3 век и дори Аполон Питийски иска спасителни дарения (!), на гръцки сотериа (soteria), които да се изпратят в Делфи. Подобни дарения се наричат и charisteria, благодарности. Интересни са редовете, които се отнасят до живота на Архилох. В надписа се казва, че Мнесиепес тълкува оракула, а именно: «Нещата, за които бяхме посъветвани да поставим надпис, са ни завещани от древните преди нас, като те самите ги били изпълнили”. Изглежда, следователно, че става дума за литературна традиция на наративи, а не за устно предание, което Мнесиепес приема. В този смисъл следва да се тълкува и историята с Музите, която приведох по-горе. На един атински глинен съд с ритуално предназначение (на старогръцки pyxis) има изображение от ок. 450 г. пр. Хр., което се отнася до наратива. Така се изпълнило предсказанието, дадено на бащата на Архилох за поетическата дарба на сина му. “... за пророчеството на Телесиклес: След като пристигнали и влезли в помещението за прорицание (мантейон), богът казал на Телесиклес следното предсказание: «Синът ти ще бъде безсмъртен и възпяван сред човеците...” Разказът на Мнесиепес продължава с историята за първите ямбически стихове на Архилох. Зaпазени в надписа и отнасящи се за Дионис, те нанесли обида на паросци и те го осъдили. Обаче богът се застъпил за Архилох и ги наказал, като им изпратил болест. Паросците веднага се допитали до Делфийския оракъл и той им отговорил с четири стиха в хекзаметър, от които са запазени само начални букви. Пак Кондолеон ги разчита в стила на традиционните делфийски прорицания. Разбира се, този текст е далеч от това да се мисли за оригинален, а по-скоро е реконструкция от други подобни текстове, свързани с прорицанаия на Пития. Пития, в добре известния й стил, отговаря двусмислено: “Какво сте дошли тука, при Пития, с присъди незаконни да искате да се отървете от чумата? Не може, преди да сте измолили прошка от неумолимия Бакхос и да сте почели служителя на Музите Архилохос.”
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Прав сте, че не е еволюционно – от магическото към политическото. Такъв преход няма и в Делфи и е спекулативна структура, ако се мисли така. Ако приемем прорицанията на Пития като език, като изказ, можем да твърдим, че магическите оракулски формули поемат и политически конотации. Ето, надписът на Мнесиепес – целият е в контекста на Делфи, отначало докрай. Какво забелязваме в паратаксата на разказа? Чисто делфийското божеско редуване – Аполон, Дионис, Аполон. Архилох получава лирата от Аполон, но изпълнява на нея хулителна песен на Дионис, накрая противоречието е снето от Делфи, където именно е парадигмата за съвместяването на Аполон и Дионис. Е, и Архелох е припознат като херос , който е отчасти Аполонов, отчасти-Дионисов. Тази идеология е засвидетелствана в надписа, който е с лице към гражданството. Може би... твоя е моят превод. Но не мисля, че преводът е „свръхсубективна идентификация”. Вероятно е вид интерпретация, а оттук и позиция. Неминуемо влече след себе си и о-позиция. Но това е спорът за метода. |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6852 |
|
MJ - 2012-08-05 14:21:07 |
|
|
Да, Тити, не хорошо!
Но по същество. Някак лесно се минава от магическото към политическото. Не че не е така. Но не е лесно, не ЕВОЛЮЦИОННО.
Макиавели. Някак обичат да го цитират- ной той е свидетелство за радикалното откъсване на политиката от традицията. Не е важно защо, а как.
Би било интересно да се виждат не еволюционни, а ...как да го кажа, успоредните линии на политическото и магическото. Иначе днешната политика няма никаква смислова самостоятелност по отношение на магията на властта на ...шаманите.
|
Тема № - 63 |
Коментар № - 6851 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-08-04 21:44:52 |
|
|
Каква е логиката на прехода от магичното към политическото и проекцията й в камъка? Дори само надписът на Мнесиепес в своята отделност може да е парадигматичен за отговора. Текстът е структуриран около оракулите от Делфи. Започва с три идентични „съвета” на Пития в условен период:”би било добре, ако бъде издигнат олтар на...”. В средата на изложението е пророчество, което Телесиклес получава за безсмъртната слава на своя син Архилох, а в края - според реконструкцията на Кондолеон- оракулът за отърваването на паросците от Дионисовото възмездие. Така гражданското действие/praxis/ e представено като перманентно съотнасяно и арбитрирано от високия надполисен авторитет. Но още в „Истории” на Херодот се вижда, че високият надполисен авторитет не може да остане надполитически и бидейки част от човешката koinōnia , изземва властови прерогативи. Именно там, в Делфи на Парнас, става възможно не само политическото да се смеси с магическото, но и да бъде формиран нов политически дискурс – този на оракулите. Да, но, както се вижда и от надписа на Мнесиепес, оракулът в Делфи е част от комуникативната верига, която тръгва от ниското на полисните общности, изкачва се за да получи отговор, на Парнас и се връща отново в равнината на полисното, за да усили и авторитаризира санкциите на пророчествата , като го издяла на камък. В този смисъл камъкът премоделира краткия и разпокъсан политически дискурс е в исторически.
Забавих се малко с отговора на въпроса на АТ за семиотичните изследвания на старогръцките епиграфски надписи. Не успях да открия такива. Има добро семиотично изследване на Ламберт Шнайдер за архаичните кори и пак негова програмна статия от началото на осемдесетте години за списание Hephaistos. В нея става дума за възможни семиотични стратегии при изследването на археологическите източници(групи от артефакти, надписи, цели комплекси и др.). В това отношение приноси има и Александрос Лагопулос, но не върху епиграфски материал.
Тити, откъде се взе с тези ямбични трели?
|
Тема № - 63 |
Коментар № - 6850 |
|
MJ - 2012-08-04 17:35:35 |
|
|
Понякога житейската роля на реален герой се свежда до люта битка за скъпоценен стол - пиедестал. Коментарът на доцент Варзоновцев ми припомни знаменита руска комедия. 12 стола:)
http://www.youtube.com/watch?v=VJ5DkRX3vP0&feature=related
|
Тема № - 63 |
Коментар № - 6849 |
|
Тити - 2012-08-04 13:53:09 |
|
|
Наистина интересен е разговорът, но ми гръмна компютъра-сигурно поради жегата. И сега ползвам малкия си лаптоп. Другата клавиатура и съответно н-брой непредвидимите грешки.
Каква е логиката за прехода от магичното към политическото?
Това е въпрос за камъка. Все пак е 3 век, а атинската демокрация ... и така нататъка.
Времето на Нютън е удобно за отчитане на електоенергията.
Иначе това е време за напълно развита властна система.
Тук ще се наложи да обясня какво имам предвид. Ползвам, обаче, нелюбимия "пост" модернизъм.
ANT- мравка теория. Ако приемем интегрираността на камъка в мрежата на тогавашния.... какво? Полис, асоциирана общност? НЕ СЕ ЗНАЕ!Действат наследените сюжети на разказа ... от Новото време.А той КАМЪКЪТ е включен в множество констелации и корелации с тогавашното Извън тази мрежа е камък, но не само. Станал е текст.Ето това превръщане на камъка в тексто е във висока степен проблематично.
Къде е редът на съпъстващинте обстоятелства, които биха поставили не само камъка, но и писмен документ от началото му, разпознаваем в средата като такъв в плоскост на разпознаването, на разследването и ...разбирането днес
Тук има един прост ход- щом като е наличен - присъстват и всичките съпъстващи обстоятелства.
Това е метафизическа основа за класическото езикознание в Космоса на новоевропейския разум. Мисленото е единно основание за разбирането на писаното. А то е общочовешко качество.
Но ето чета Ортега-и-Гасет и научавам, че човеците не подлеат но това изравняване, различни са и като човеци, и като хора.Та тук се връщам към Гофман. Той поставя човеците в рамките на спектакъла, в който те играят хорските си роли. НО колко е надеждна тази сценична, фигуративна реконструкция на нещата около камъка?
Не е ли този превод някаква разбираема, но пределно субектива идентификация на интерпретатора с интерпретируемоТА. Тук дори херменевтиката си губи силата, стана ненужна. |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6848 |
|
Дмитрий Ворзоновцев - 2012-08-03 20:49:01 |
|
|
Така е. Налице е корелативнта връзка между властта/авторитета, жеста на хероизацията и паметта. Разглежданият надпис е от 3в. пр. Хр., но езикът му доказва, че хероичните почести към Архелох са от по-рано . Усилията по изпълнението на оракулите на Аполон са на някой си паросец Мнесиепес. Етимологията на името е „този, който пази паметта за словата”. По-нататък: изградено е хероично сакрално пространство (temenos) за ритуални почести към Аполон Музагет, Музите и Архелох, издигнати са олтари. Налице е монументална структура хероон извън стените на полиса. От друга страна, в самия хероон е поставен надпис в мерена реч, който e литературен текст – може да бъде четен като разгърнат папирусов свитък. Разказът интегрира Архилоховата поетична дарба в общностната памет. Така славата( kleos) става от една страна съпричастна с поезията, а от друга - с живота на полиса. В този смисъл хероизацията на Архилох е политически акт не защото е учредена от града, а доколкото представлява един от съществените елементи на идентичност. Чрез нея понятието за произход е интегрирано в нови форми на колективна идентичност. Благодаря на АТ, че ме подсети и за "Озимандий" на Шели.
Виждаме, че пространството на хероичния теменос съсредоточава най-важните жизнени интеракции, а изграждането му и разказът осъществяват един и същ по вид запис – във времевата протяжност и монолитната твърдост. Хероичната монументална структура е вписана в полисното пространство, така както разказът - в средата на интертекстуалността.
Прекрасна асоциация за разговора |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6847 |
|
MJ - 2012-08-03 10:06:33 |
|
|
Да, доцент съм.Суета е, но хич не ме става за професор. |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6846 |
|
Дмтирий Варзоновцев - 2012-08-02 21:02:44 |
|
|
Жега наистина запушва. Но все пак-с климатика мислите по един или друг начин се събират.
Темата памет не е Бог знае какво. Естествена би била еволюцията откъм камъка. Но е изключително интересна в конкретния случая. Писмеността, която се свързва с институцията на власта в случая присъства като камък.
Дали това е писмеността ...не знам. Помня отнякъде брестовите разпизки в новгородская Русь или множество глиняни табелки,пак разписки в Ашур-Банипал ..или някъде там. Дали това вече е писменост. Но камъкът с текста може и да е.
Това, което казах на поршневата дума/монолит е нещо негативно по отношение на ужаса към устното от страна на писменото. То е там, а "ние"сме тук...където всичките неща са подконтролни на разума. А разумът е всеобщо и универсално качество на Новия човек-знаещ да чете, да пише и да въобразява прекрасните неща в Космоса, подчинени на веобщите мерни единици.
Просто писмеността е ..средови обект на модерното време. Тук писменото слово е включено в безброй връзки и отношения, които са необходими за да бъде то слово-училище, държава,пари,учебници,машини,компютри,пътувания..
Джон Лоу поставя един кораб на португалските мореплаватели в тази неизчепаема мрежа, без която той дори не е кораб и не дъски, а нещо ...неразбираемо, дори не е и руина.
Та за камъка- в коя мрежа от агенти и действия е интегриран този камък за да бъде памет |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6845 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-08-02 19:50:52 |
|
|
MJ, благодаря ви за ясния, точен и конкретен отговор. Всъщност исках да ви провокирам да потърсите някакви пукнатини в тезата си. Тъй като не го направихте, аз се опитах да го сторя, но резултатът беше толкова лош, че реших да не цапам с него форума. Та засега ще си оставя магарето в калта и с удоволствие ще се повозя във вашия мерцедес.
Впрочем, наистина ли “модерната семиотика не е работила досега с древногръцките каменни надписи”? Струва ми се забавно и странно, като се има предвид обсебеността на постмодернизма (постмодерното) от фрагмента. Всъщност огромният интерес към фрагмента/фрагментираността датира още от романтизма (вж. например “Озимандий” на Шели) и модернизма (напр. “Пустата земя” на Елиът). Разбира се, постмодернизма разглежда фрагментарността по радикално различен начин и е много интересно наистина до какви резултати би достигнала модерната семиотика. Проф. Варзоновцев казва (дялан)камък, памет, власт... Ами да, точно така е – има ли камък, още повече дялан, че и с надпис, винаги имаме някакъв властови дискурс. Вижте как Шели взема всичко това и каква страхотна литература прави от въпросите, които ни вълнуват във връзка с текста на проф. Димитров, а и изобщо като читатели на текстове (какво, как и защо четем и как ни променя това; как текстовете ни четат; т.н.).
Ozymandias
I met a traveller from an antique land
Who said: Two vast and trunkless legs of stone
Stand in the desart. Near them, on the sand,
Half sunk, a shattered visage lies, whose frown,
And wrinkled lip, and sneer of cold command,
Tell that its sculptor well those passions read
Which yet survive, stamped on these lifeless things,
The hand that mocked them and the heart that fed:
And on the pedestal these words appear:
"My name is Ozymandias, king of kings:
Look on my works, ye Mighty, and despair!"
Nothing beside remains. Round the decay
Of that colossal wreck, boundless and bare
The lone and level sands stretch far away.
(http://en.wikipedia.org/wiki/Ozymandias)
Този сонет сякаш е писан (през 1818г. мисля), за да могат съвременните преподаватели да обяснят на студентите си разните литерутурни теории на 20-21 век и каква ни е на нас епиграфиката.
|
Тема № - 63 |
Коментар № - 6844 |
|
AT - 2012-08-02 18:28:17 |
|
|
Изключително интересна е темата за памет. Тук при мен под ръка е текста на Рикер. Та -чия е паметта? Кой помни?
За това може би, камъкът е за паметта, но там си крие нещо важно - властта! |
Тема № - 63 |
Коментар № - 6843 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-08-01 21:00:53 |
|
|
|
|
|