ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
За типовете време и времевото протичане в литературните текстове |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/66_1.jpg) |
БОГДАН БОГДАНОВ
След въведението по темата свят-реалност е допустимо и заключение по темата време. То следва от духа на Хезиодовите «Теогония» и «Дела и дни», които, заедно с внушението, че познаването на тази тема е гарант за благополучие, я обсъждат и по-открито.
Проблемът е, че разбирането на Хезиодовите времена не може да се проведе единствено по линията на различаването, тъй като те не само се различават, но и си приличат с нашите времена. Хезиодовите са общоважими и по-малко на брой за разлика от нашите времена, които са по-лични и повече от тези в «Теогония» и «Дела и дни». Това не отменя намесващата се прилика, че и Хезиодовите, и нашите времена са подобни изживявания на природно време, чийто ход и в двата случая се изпълва с дискурсивно човешко съдържание за произвеждане на необходим смисъл.
Към изброените по-горе разлики се добавя и това, че в името на единността на възможния свят Хезиодовите времена са отворени към божественото и животинското, докато нашите са непоследователни в това отношение. От една страна, «очовечават» космоса, като пренасят върху него човешкото раждане и умиране, но, от друга страна, по научному допускат, че само по-висшите животни разполагат с усет за природните времеви цикли, имат известен опит с т.нар. векторно време, а някои познават и времето за наблюдаване на обекти.
Тази частична прилика между човешкото и предполаганото животинско помага да се осъзнае и собствено човешкото, налице и при Хезиодовите, и при нашите времена. То е проявено в току-що казаното – че човешкото е в основата си природно време, изпълвано с дискурсивно съдържание за произвеждане на необходим смисъл. В хода на това изпълване, в зависимост от влаганото в природното време дискурсивно съдържание, това природно-човешко време се дели на повече редуващи се, но и наслагващи се един върху друг видове.
Това проличава, ако потърсим в нашето съвременно времево русло циклическото време на годишните сезони и циклите на земеделската и морската трудова година, представени в «Дела и дни». Колкото и трудно доловими да са поради покриващите ги днешни по-лични времена, те са налице поне с един от своите ритми – на делниците и празниците, на делниците във вектора на изпълняване на задачи и постигане на цели и на празниците-традиционни празнувания или нетрадиционни интензивни изпитвания на нещо различно.
Ние противопоставяме по-строго преживяваното в традиционното минало циклическо време на днешната нестрога цикличност на празниците и особено на още по-нестрогата на празничните събирания за свободно прекарване на време. По-пълните свидетелства за древна Атина обаче убеждават, че и в онова по-традиционно минало е имало различни празници, както и че тогава не са липсвали струващите ни се съвременни празнувания ad hос. По-внимателното вглеждане в изворите убеждава и в друго - че и тогавашните празнично циклическо и делнично векторно време са се наслагвали и едното с другото, а и двете с по-лични времена.
Така че, безспорната разлика от съвременното възприемане на времето не е изключвала приликата, че и тогавашното време също е било протичане на комбинации от насложени различни видове време, които комбинации са обслужвали нужно за момента свързване на някакво лично «себе си» със «себе си» на едно или друго «заедно». В древното циклическо време, особено във времето на празника, това «заедно» е имало вид на приповдигнато съпреживяване на онова, което се е гледало. Това приповдигане на битовата личност на зрителите е било и факторът, който е променял малкото лично на изпълняващите празнични роли в по-високото ролево надлично. Не толкова видимо, подобно свързване на личното «себе си» с по-неличното «заедно» е ставало и в хода на тогавашното делнично векторно време.
Разбира се, по-добре наблюдаема е днешната векторност, днешните лични постигания на нещо по собствена инициатива. Те показват и в какво по-точно се изразява този преход от лично към по-нелично, който коментирам. Той се изразява в това, че заедно с удоволствията от личното постигане и личното конкретизиране на своето «себе си», постигащият е удовлетворяван и от друго - че, следвайки общоважима ценност и свързвайки се с други като него, които също я следват, той се приобщава по този начин и към общност. Което впрочем води и до това той да придобива личност, различна от тази, която е имал, преди да влезе в тази векторност или в това насочване към постигане на нещо.
Говорим за човешкото векторно време и твърдим, че и висшите животни имат усет за него. Също като човека те развиват този вид време върху другото на някаква цикличност, свързана с набавяне на храна, с намиране на сексуален партньор и прочие цели, определяни от масива на тяхната природа. Така е и при човека, но с тази разлика, че човешката природа е по-подвижна, разширяваща и изместваща се към различни съдържания, определяни от подвижни ценности и от подвижна, променяща се рефлексия в зависимост от обстоятелства. Което е и основание т.нар. векторно време при човека да се обособи и като различно от циклическото.
Същото се отнася и за т.нар. време за наблюдаване, за което казах, че е налице и при някои животни. И при тях то се отделя като особено, понеже някои, преди всичко домашните животни, са задоволени с храна, а и повечето не развиват характерната за човека ненаситност, която се дължи на смесването на нуждата от храна с други нужди. Заситени и неизложени на опасност, особено домашните животни могат да изпитат интерес към нещо външно, чието наблюдаване, по подобен начин като при човека, изпълва тяхното празно време.
Като всяко друго време векторното е нестабилно. Иначе насочено хоризонтално и клонящо към линия с начало и край, то задърпва назад и надолу, когато не завършва с постигане, и съответно повлича напред и нагоре, когато целта се постига. Тези посоки стават основни, ако се усили елементът на неличното и това време стане епохова низходяща или възходяща линия на исторически регрес или прогрес. Първото, по примера на източния мит за четирите поколения, е налице в Хезиодовата легенда за петте века, а второто, по примера на християнския миленаристичен мит, е по класически начин проявено в идеологията за безкласовото комунистическо общество. Радикалните варианти на тези идеи за регреса и прогреса са по-лесни за разобличаване, по-трудно е вмислянето при по-нерадикалните варианти.
Показателен е случаят с идеята за историческия прогрес, която, подкрепена от развитието на съвременната наука, ляга и в основата на съвременното понятие за история. И ако то все пак се поставя под въпрос, не са налице съмнения по като че ли видимото нарастване на материалните блага в съвременния свят. Трудно се намират анализатори, които се досещат, че в понятието за рецесия дреме старата идея за регреса. Но още по-трудно се поставя под въпрос идеята за прогреса. Наистина прогресира не целият свят, а само част от него и наистина и това не е безпроблемно. Да, но прогресът е видим и представата за него изглежда подкрепяна от достатъчен брой факти. Което не пречи да се запитаме за разликата и приликата между нашето съвременно разбиране за време и онова на Хезиод в «Теогония» и «Дела и дни».
Разликата (тя ни интересува повече) е, че днес се търсят средства за преодоляване на кризите и за връщане в руслото на като че ли обичайния прогрес, докато при Хезиод на връщането към регреса се устоява с поддържане на основни ценности и упорито пазено статукво на едно по-малко зло. Точно в това е и приликата. Тя е в повика да се пазят основните ценности (днес у нас те се наричат европейски) и в гордеенето, че в сегашната обединена Европа има само малки по-лесно преодолими кризи за разлика от радикалното трудно за преодоляване зло на двете световни войни, за което сме убедени, че е останало окончателно в миналото на 20-и век.
Съвременността поставя ударение и върху друго време - на интензивно изпитваното удоволствие. Закрепено като лично от съвременното индивидуално право на радост и свобода, то също разчита на коментираното по-горе приобщаване към заедното с други, което му придава неличен характер. Че е лично, се разбира и външно, защото се изпитва и насаме. Не по-малко лично е и при обичайното му изпитване заедно с други. Формите му се колебаят между двете крайности на по-неинтензивното по-дълготрайно и по-интензивното недълготрайно. Примери за първото са кроткият разговор просто така или простото слушане на музика, а добрите примери за второто са сексуалният акт и изстъплената веселба, и двете с вдигнати граници към пряко усещани други и към среда в името на интензивно, доставящо радост постигане на общо заедно.
Колкото по-интензивно протича второто, толкова по-нетрайно е неговото време. Понеже удоволствието в случая се поражда не от друго, а от максималното свързване на «аз»-а със «себе си» и повличането в това свое «себе си» и на получаващо се общо заедно, в което понякога влиза и мястото-среда, а това свързване се поддържа трудно, то е определено нетрайно. Приспаната рефлексия се събужда и активираните в съзнанието моменти назад и напред във времето разрушават интензивното «сега и тук» и образувалото се временно обемно «себе си». «Аз»-ът се отлепва от него, субектът се отделя от обекта, който става неличен и се разпада на повече обекти.
Да, но е ценно и задържането на тази свързаност, тя става цел и така върху времето за изпитване на удоволствие се наслагва и векторно време. Особено с помощните средства на алкохола и наркотиците, и заедно с други, а и сам, човек може да постигне за кратко по-плътно сливане на «аз»-а и «себе си». То обаче повлича в опасната посока на все по-плътно свързване на едното с другото и съответно на все по-пълно усещане за съществуване, което естествено завършва с пароксизма на пълното сливане в предмета на мъртвото тяло. Другата възможност е това да не става и «аз»-ът да продължава да го търси в други замени и подмени. Съществуването се запазва, но се губи усещането за съществуване. Което след ступора на пълната депресия може да доведе до свръхреактивния ответ на самоубийството, т.е. до същия негатив като по-горе.
Онова, което се цели в това интензивно векторно време, е «аз»-ът да бъде усетимо приближен към своето «себе си», към някакво заедно, и към една или друга среда. Непостигането не води непременно до отривистите актове на прекъсването на собствения живот или на нечий друг, което като самоубийството също слива за момент «аз»-а със «себе си». Възможно е и съществуването в разделеност на едното от другото, при което «аз»-ът, само усещащ и рефлектиращ наедро, остава постоянно далече и от своето празно «себе си», и от другите празни като него, и от всичко наоколо без дълбочина в един свят сбор от отделности.
Това може да завърши и с депресия, но не рядко е обикновено трайно състояние на привикнал със сивотата «аз», приемащ разделеното от него празно «себе си». Такова е времето на живеенето в определени навици, в което случващото не се убързява от никакви събития. Разбира се, ако не е болестно състояние, това е по-скоро идеално положение. Винаги има външни събития, които динамизират равния ход на това време. Обикновено за кратко, защото те бързо се стопяват в аргументи, които правят още по-устойчиво това слабо време-монотонна реалност на все едно и също случващо се в свят купчина от предмети, незначещи и неможещи да се свързват в променящи се цялости на по-конкретни светове.
Това време има и два други варианта. Първият е висок и позитивен. При него равността не само се понася, а се разбира като своеобразна явила се същност на дълбинната пустота, определяща всички и всичко. Такава е идеологията и практиката на будизма. Вторият не толкова висок вариант на това време е също позитивен. Той е във вярването, че естественото човешко време е нединамично следване на различни ситуации в сравнително по-равното осцилиране между един винаги по-самостоятелен и отделен «аз» и едно «себе си» с по-константно съдържание, което способства за разбирането и на своето «себе си», и на това на другите, а и на тяхното постоянно прехождане в различни «заедно».
Такова би трябвало да е реалното време на максимално здравия човек. Проблемът е, че такъв човек няма. Оттук и последствието, че това проявено единствено в постигания реално време е по-скоро идеологическо положение. Не е трудно да се схване неговата цел. Тя е в отърваването от неравността на реалното човешко време и заменянето му с равността на едно по същество постоянно настояще, или, ако изкажа същото по по-реалистичен начин, в заменянето на по-силното време на радикалната промяна, която може да бъде и промяна към по-лошо, с по-слабото време на малката промяна към винаги добро, което никога не става най-добро.
Крайният прицел на тази подмяна е преодоляването на голямата промяна на умирането. Но, така или иначе, в нейния по-преден план е справянето с осцилиращото «себе си». Това, че то става ту по-тясно, ту по-широко, като поглъща чужди съдържания и предмети, се заменя с по-трайно определено неосцилиращо «себе си». На основата на такава операция чрез равната неутралност на един «аз», който винаги е един и същ, се достига и до същностната пустота на който и да е предмет в света, а и на самия свят. Което по различни начини и с различни парадигми е изказано в няколко големи индуски идеологии, съпроводени и от съответни житейски практики.
Това, разбира се, не прави невалиден модела за основното време при всеки от нас, в което се редуват моменти и състояния, комбиниращи по много начини другите представени по-горе времена. Това основно лично време ги редува и комбинира в хода на непрекъснатото двойно и в този смисъл винаги смесено познаване-правене - на «себе си», но и на един лично-неличен свят-реалност-време. Това лично-нелично неравно време в този ден, в тази възраст и в този живот няма как да не бъде в основата си и циклическо. То е несъмнено циклическо, когато става дума за този мой ден, настроен сутрин по-векторно към постигане напред и нагоре, а вечер към регрес и упадък, отвеждащ и към «смъртта» на заспиването.
Истински трудно е да доловим в хода на това основно лично време битуващата в дълбината му по-едра цикличност, свързваща нашето по-лично с онова на предците, децата и внуците ни в по-дългия цикъл на реално по-дълго време от това на нашия живот. Но, така или иначе, и като конкретно проявено в моето време, но и като общоважим, макар и никога нереализиран пълно модел човешкото позволява, първо, да отделяме изредените по-горе лични времена, и, второ, да разбираме, че нашето по-лично време непременно по някакъв начин прехожда в по-неличното по-дълготрайно, също преходно, но по-непреходно от него. Което отваря път към разбиране и на другото още по-общо и нелично, осъществявано вътре във времето на нашата недостатъчно идентична постоянно колебаеща се идентичност.
Така достигаме до следващия вид човешко време - на обикновеното разбиране на нещо като именно то и на настаняващото се върху него обективно или обективистично занимаване с някакъв предмет и тема. До какво води това време на наблюдаване, налице и при висшите животни? До откъсване на «аз» от «себе си», до задържане на «себе си» в непречеща на наблюдението неутралност и до развиване на способност нещо да се види и разбере в по-висока степен като именно то. Което става възможно, защото идеалният разбиращ «аз» с дисциплинирано непречещо «себе си» един вид спира времето на наблюдавания предмет, като го превръща или в безвремие, или във време, отнасящо само до него. По този начин се пораждат времената на науката, философията и историята.
Като лично време на този, който се занимава с тези предмети, то е своеобразно блаженство на регулярно изпадане в безвремието на добре отделени един от друг «аз» и «себе си», които не осцилират нито поотделно, нито заедно, нито се свързват с други предмети, а и с предмета, който се изследва. Което е с последствие и за времената на изследваните предмети. Те влизат в режима на същото безвремие. Разбира се, това е идеално положение. Но понеже се цени като условие за познаването на нещо като именно то, т.е. несвързано с други неща (което се отнася и за самата област на науката и философията), въпросът за идеалността не се повдига и тя започва да се смята за нещо реално.
Същото става и когато един предмет се разглежда исторически. Без значение е дали тази история е история на конкретен предмет, на живо същество или на страни, народи и области на знание. Работното полагане, че има такъв предмет, го откъсва от други съседни и по-големи предмети. Което води до следващото полагане - че неговото време е само негово. Това обаче не е така, както не е така, че този предмет не е свързан с други съседни и по-големи предмети, заедно с които има и друго време. Оттук и лошото последствие, че този тип изследвания са обективистични и в двата случая – и на безвремевото логическо структурно, и на историческото разбиране в линеен ход на промени.
Аз не поставям под въпрос идеята за време в науката. Тя не е лесно заменима, защото се поддържа от принципното блаженство, което човек изпитва от постигането на безвременност, и от практическата полезност на науката. Живеем в по-непосредствен свят тук и сега, който ни настройва векторно практически и налага да разбираме нещата поотделно като именно тези неща. Но, така или иначе, тази полза е ограничена и постоянно се поставя под въпрос. Поради което научните области се допълват от други научни области. Допълва се и науката като цяло. Най-напред от другите форми на по-общото също линейно мислене, каквото развиват философията и толкова видове логики. После от подобното мислене с добавено време, каквото е това в историята.
И все пак в човешката среда става по-генерално коригиране на това безвремево разбиране посредством принципно различното моделиране на време в областта на изкуството, поезията и литературата. По различни начини и с различни средства те улавят в моделите за време, които развиват, по-реалното човешко време, това трудно за изказване протичане на следващи един след друг моменти на наново и наново комбиниране на времена за наново и наново конструиране на свързвания на своето «себе си» с това на другите в нужното «заедно», но и на свързвания с някаква среда, която прераства и в свят и общо време-реалност.
Изкуствата, поезията и литературата се опитват да представят свързано онова, което е несвързано и отделно, и същевременно да мислят по по-съответния начин, т.е. неравно, което означава в редуващи се моменти на ту по-частично, ту по-пълно, ту по права линия, ту с отклонения разбиране на онова, което се разбира. Това върви заедно с внушението, че мисленето съвпада със самото живеене и че то става в свят-реалност заедно с други, и то не дадени веднъж завинаги, а постоянно познавани наново и постоянно правени да бъдат такива, каквито е необходимо да бъдат в този момент.
Разбира се, това твърдение визира идеална ситуация. То се насочва по-реално, ако се поставят в отношение на допълване и коригиране различни случаи на изкуство, поезия и литература. Защото никое от тях поотделно, а и в никой техен текст не би се реализирало онова, което се твърди по-горе. То е само много общ модел. Онова, което по-значително повишава реалността му, е, първо, комбинирането му с други такива общи модели и, второ, реализирането на това комбиниране в конкретен текст. Това се отнася и за избраната в тази книга тема за разказа. Предложените анализи показват, че никой конкретен разказ не е само разказ и че в руслото на протичането му се комбинират и ред други протичания, които също моделират време.
В един литературен текст има протичане и когато няма разказ. Както показах, особено протичане е и безвремието, което се моделира в науката. Оттук и високата стойност на Хезиодовите поеми, които по особен обхватен начин свързват по-прякото рефлексивно мислене с по-косвеното на един текст, в който се мисли и по-скрито, и то не само се мисли, но и се показва. Затова като израз на почит към текстовата нагласа в двете Хезиодови поеми, развих в края на тяхното аналитично-рефлексивно представяне това съответстващо на духа им есе по темата за времето.
Времето е в края на краищата едно. Не друго, а вмислянето прави от него нещо множествено и многовидово. Разделянето на природно, животинско и човешко, на циклическо, векторно, време на наблюдаване, на интензивно време за изпитване на удоволствие, на време, което клони към безвремие в науката, и на опитващо се да улови по-реалното време в изкуството, поезията и литературата се налага от това, че като всяко друго говорене говоренето за времето е и говорене за друго. Основното друго, което се намесва в това говорене за времето, е протичането на нашето вътрешно време. Затова и обърнах внимание на т.нар. осцилиране между нашия усещащ, чувстващ и мислещ «аз» и нашето променящо се «себе си», през чиято осцилация наблюдаваме подобното ставащо с «аз-себе си» на другите и получаващите се от постоянното им свързване различни «заедно», свързвани и с малък, но и с голям променящ се свят.
Което е и моето основно твърдение в тази книга – че не просто виждаме и разбираме, а и правим. И то обречени, каквото виждаме, разбираме и правим, да го виждаме, разбираме и правим през опита на това вътрешно време, което, от една страна, протича неравно, а, от друга, ни кара да изпадаме в идеализацията на безвремието и да я възприемаме за самата истина за нещата. Както убеждава жизненият опит и още повече моделираното в изкуството, поезията и литературата време, независимо че тази истина ни служи отлично, тя е само една между винаги повече и преплитащи се в реален план истини, постоянно преплитащи се различно в едно винаги продължаващо преплитане, което е и самото получило съдържание именно в този момент човешко време.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря проф. Димитров, благодаря!
Но все пак ще кажа, че креативността моя, в моя обсъден случай е закъсняла и то много. Идеята е на проф. Богданов, за мен остава занаятчийската работа. Аз съм добър занаятчия до някъде.
Като специалист в областта на древна Гърция, вие обаче разсъждавате за ойкономоса сякаш като Аристотел, не го отделяте от другата човешка дейност. Но е отделен, особено когато си го представим като бизнес, като делово време. Все пак казвате - "креация подобна" ... Биэ казала не подобна, а "свързана и предопределена", защото времето свързва всичко на този свят и го предопределя. Времето свързва демоса, общността, ойкономиката (семейното стопанство) в едно. Човек разполага с определено и неразтеглящо се като меките часовници на Дали време. И това определя всичко и свързва всичко. Мога ли да се оправдая с "демоса български" за липсата си на креативност? Ами да, ама не знам как. Толкова мое време, посветено на научна работа изтече в чужди университети и пак тече, и нито един час - при нас. Ако щете вярвайте, Не съм чела нито час лекция тук по екологично, социално счетоводтсво и устойчива отчетност, да не говорим за институционалния ми модел на устойчива отчетност. ... Сега пак пиша лекция "Теория и методология на измерването на ефикасността на устойчивото развитие" - за Болоня. Демоса ли ми е виновен, общността ли? Не. Виновна съм си само аз. Но повечето хора така се оправдават и грешат двойно. Демоса ни е толкова креативен и толкова работлив, че японците не чинат пред него.
Ако вземем например един измерител като Брутен вътрешен продукт като измерител за работливостта на демоса. Ако в Япония на една домакиня домакинската работа й се върши от специалисти - миячки на прозорци, перачки, гладачки, готвачки, при нашия демос тази огромна работа - време се върши от един десеторък Шива: майката-труженичка-домакиня-съпруга. А тя създава продукт, който не се вкючва в българския брутен вътрешен продукт, но е създаден в ойкономоса, което Е икономиката за Аристотел. Затова е малък българския БВП, докато трудът е голям. За българския мъжки демос важи същото. Че то е водопроводчик, че то е електротехник, и автомонтьор и компютърен специалист и даже хакер...Това не се остойностява и го няма в мярката на българския продукт-следователно.
Кой му отнема стойността, създадена от него, на демоса, кой му отнема стойността на домашното стопанство, кой му отнема икономическото време и стойността, създадена в него? Просто демоса ни няма време да спре, да се замисли и да се запита: "правилно ли правя нещата?" Защото няма време за това спиране и замисляне, а това е фатално. Докато му крадат и крадат това негово време като му казват: БВП е най-нисък в ЕС, най-ниска производителност.... А производителността е висока но в едно неизмервано и незачитано време. Това неизмерване и незачитане на времето и стойността създадена в него също е фатално. Затова приемам идеята на проф. Богданов като нещо "демососпасително". |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6966 |
|
nkioseva - 2012-09-11 19:31:33 |
|
|
Много интересен текст. Времето и моя любим спейс са пунктове преди всичко друго на човешкото разбиране. Професор Богданов го е изразил на няколко пъти и това ми дава основание за най-малко един ракурс.
Температурата вън е благоприятна и мисля да погледнем къмто това, че човеците са обречени “в едно винаги продължаващо преплитане”. Т.е. по моему – непрестанно оплитане, което с времето си става очовечаващо се. Но докога? Не се знае. С една позната обсъдихме въпроса за това как човекът е “заплетен” в пространството. Тя изрази елегантното си разбиране, че “времето си съществува някъде”, като едновремнно се противопостави на тезата ми, че “за жената времето не съществува” и че тя самата го създава когато (и ако) иска. Аз бих казал: Да, бе!
Професор Богданов, говорейки за времето, говори главно за литературата. Последната се изразява чрез езика и на мене ми хареса, че “като всяко друго говорене говоренето за времето е и говорене за друго”. Ще рече човек, какво означава тогава литературата чрез езика?
Според мене това, че и езикът, и литературата не могат да бъдат докосвани. И следователно са безвремнни, неопределени и съотносими само в спейса. Но ето и другият пункт: времето може да се “прави”. Ние, живеейки, правим. Едни правят пари (американски израз), други – време. Правенето ми се струва като да е мислене. По някой път ние първо правим, а след това мислим. Пародоксално е тогава да смятаме, че времето е фактор в т. нар. “ever looming ahead universe”. Че спейсът си върви без времето да му пречи! Както казва и колегата Варзоносцев: Производство на времето е проблем на субективното, на човешкото, който от само себе си е тайна - сиреч иска да каже – загадка.
Но пак ще се върна на литературата и нейният инструмент езика – те са съчетани без да принадлежат на един и същи ред. Езикът идва от пространството (outer space) и характерна негова особеност е атемпоралността, a поезията е креативност, гениалност, но все пак принадлежи на човешкото и там се открояват отделни темпорални моменти. Любовната буколическа (“овчаро-биволараска”)поезия от 3 в. пр. Хр. не е тази на Архилох и Сапфо от 7 или 6 в. пр. Хр.
Да не забравяме и че “ойкономика” е дейност, която се отнася до демоса, общността, семейната собственост и като такава е креация, много подобна на всички останали човешки дейности. Икономиката е пряко свързана с психологията на човешката дейност. В този смисъл бих желал да изненадам г-жа Нинел Кьосева, като й пожелая “пълен успех” във все пак креативната й дейност. Или както е казал елинският поет: Халепа та кала. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6965 |
|
P. Dim. - 2012-09-11 12:45:58 |
|
|
Проф. Богданов, пак ми давате щастлива перспектива! Ще направим такъв курс с Даскалов и Гетов и той ще бъде революционен. Ще приложим нова метрика- Индекс на човешкото развитие срещу БВП и цялата мрежа от нова метрика, който е разработена в последните години, моите изследвания за ефект, ефективност и ефикасност, проблемът за устойчивостта и неустойчивостта- фактори, стимули и задържащи механизми. Това ще е нова икономическа история и то конкретно за България. Такова нещо няма дори Франция, с целия й потенциал от армия прекрасни учени. Нямат го като цяло и в САЩ. Правят го обаче - парче по парче и то с помощтта не на армия, а на пълчища учени... Но. И тук има проблем. Какво ще правим с макрото и микрото? Тази нова наука с нова постановка и нова метрика, ще се сблъска с тяхната парадигма, изградена върху старата методика и метрика, вънвремевето позициониране на стопанския субект, концепцията за печалбата на всяка цена, идеалния статичен анализ...
Ще започнем с каквото имаме и ще го развиваме.
Що се отнася Хезиотодовото време и до поста на Дмитрий взети заедно. А ако Хезиодовото време не е циклично, а прегъващо се? Дали не е всъщност "прегъващо се" щом вървиш след времевото производство на произведеното (създаденото от теб) - винаги (е, не винаги, проф. Богданов е за мен един уникален нагледен случай на способност да се произвежда време, което е напред, но е произведено от него в настоящето:миналото, т.е. на прегънато време). Минало:настояще, което е бъдеще. ... Има сериозни изследвания във физиката, че времето се прегъва...Но как и къде и от кого? Не е ли това разбиране за (прегъването на времето) шансът за пречупване на кода, когато той ни води по грешен път?
Да няма нищо по-полезно от науката - всяка една наука е най-полезното нещо. Дори напълно неразбираема тя дава винаги перспективата на мисълта, която ако не сега- утре и ако не аз - други - ще подемат. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6964 |
|
nkioseva - 2012-09-11 10:02:57 |
|
|
Производство на времето! Това е проблем на субективното, на човешкото. То произвежда времето, но се оказва винаги пред произведеното, дори и не в процеса, който остава тайната на интуициата, на креативен процес, но ТАЙНА!
Нинел е права, това е истински проблем за икономическата наука, наука за производството на времето. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6963 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2012-09-10 18:31:55 |
|
|
Напълно съгласен съм с тези ви разсъждения и оценки. Заемете се, ще имате
подкрепата на Настоятелството и Ректорското ръкводство, надявам се. И предложете в департамента работата по такъв курс. Ще го изнесем и като двусеместриален в първата или втората година. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6962 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-09-10 08:12:50 |
|
|
Проф. Богданов, това само вие го можете...да давате перспектива, която е трудна, но успокояваща. Трудна е, защото е работа, и е успокояваща, пак защото е работа- дейност. Разбира се, че ще направя такъв курс за НБУ, каквото и да ми струва, и въпреки обладалите ме устойчива отчетност, теория и измервания на ефикасността на устойчивото развитие. Винаги са ме привличали неизследваните неща. А икономиката на България е всъщност неизследвана в последните години. Колегата Даскалов е намерил изглежда правилния път - задълбоченото научно изследване. Без него не може да се направи университетски курс. Има почти непреодолими трудности обаче в изследването на икономическата история на България. Статистиката. Няма да кажа нещо недопустимо, тъй като е обществено известно, писано и казано. Сатистиката не е вярна. Тя е политически коригирана. А с такава статистика няма шанс да се постигне истината за икономиката в миналото. Единственият начин е в контрафактологичните хипотези и тяхното изследване, т.е. в методите на клиометрията. Това го може Георги Гетов. Но чистите историци трудно приемат контрафактологията...Няма нищо по-твърдо от паметта-паметта на аз-ние-света, която е формирана обратно вече: света-ние-аз. Затова Салвадор Дали нарисува "меките часовници" под името "Постоянството (твърдостта) на паметта". Трябва, за този курс да размекнем, както Дали, твърдостта на паметта, като топено сирене Бри (поне Гала така казва - Дали бил вдъхновен за тази картина от сиренето Бри).
Изразявате горчиво съмнение, че науката е винаги полезна. Тук аз имам формула. Науката винаги е полезна, няма нищо по-полезно от науката. Науката за икономическото време на Аз-България-Света е особено нужна и полезна. Благодаря ви, но не бива само аз да ви благодаря. Ако с Даскалов и Гетов направим чудото на близкото доближаване към истината за икономиката на България, благодарност ще ви дължи цял народ. Не модернистичното обругаване на българите като мързеливи, неспособни и ксенофоби. Не, те не са такива! Напротив. Имам свои научни доказателства, че българите са едни от най-работещите, най-толерантните и най-производителните народи (!) Проблемът не е в производителността и желанието за работа, а в ефикасността - целевата функция, която не зависи от тях, уви. А тя именно е въплъщението на времето. Времето, в което дейността - работа е насочена към това не "да правиш нещата правилно" (правилно-както някой е решил вместо теб), а времето "да правиш правилните неща", както ти смяташ, защото колкото си по-близо до проблема, толкова по-правилно го виждаш и решаваш (Моята любимка Остром). А когато азът или народът няма възможността да прави правилните неща, а "нещата правилно", на него му е откраднато времето (както би казал Тома Аквински). Ето това е проблемът на неразвитието на България, и той е наистина устремно векторен. Ако това се промени,ако векторът, "кодът се пречупи" (както казват хакерите) ще се промени съдбата и на азът и на България, а светът ще се сдобие с още едно макар и малко, но добро нещо. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6961 |
|
nkioseva - 2012-09-09 20:23:19 |
|
|
Нинел, благодаря, че сте прочела текста, че давате добра оценка, но и че сте открила липса в него. Тази липса според вас е, че в текста не се казва нищо за т.нар. “стопанска дейност”. Добавила сте и аргумента, че “човекът, все пак, за да живее и да има ценности вън от жизнено необходимите нужди, трябва да яде, а за да яде в наше време, трябва да произвежда, т.е. да осъществява стопанска дейност.”
Аз не смятам, че ценностите са вън от жизнено необходимите нужди, те са и вътре в тях, именно от тях започва “доброто” и “злото”, за които говорите. Но проблемът е, че човекът нарича живеене всяко живеене, без да прави разлика между живеенето с малко, което често е и по-полезно, и живенето по-добре. Средният българин смята, че живее по-зле отколкото е живял в 1989 година, но числата казват друго - че живее по-добре.
Така че вашето изречение, което цитирам по-горе, си е стопроцентова реторика. Произвежда се не за да се яде. Извършва се стопанска дейност, за да се живее по-добре.
Което означава – за да се живее като други другаде, които извършват стопанска дейност и които не само ядат, ами ядат по съвременна норма и изобщо правят какво ли не по нея. Например пътуват и летят с делтапланер. Хубаво щеше да е, ако животът беше само живеене и ядене, но човешкият живот е винаги живеене по норма за живеене, която при това се променя все по-бързо. Което е и действителният белег на съвременността.
В горния текст аз говоря за личното съдържателно време. Като дейностно същество човекът влиза и във векторното време на стопанската дейност - и сам, и с други. Влиза в това време на постигане на повече, на натрупване поради цяла китка от ценности, които започват с яденето, минават през яденето повече, през яденето по съвременен начин, после отиват към влиянието и властта над други, през изестността, милосърдието, образованието и какво ли не още. Тази китка от ценности, осъществявани в стопанската дейност, са подвижно сложно добро, в което, разбира се, има и зло. Съвременният човек преяжда в името на това да не гладува и знаете отлично, че в името на това “зло”, което му се струва по-добро, може и да не произвежда. Като голям брой българи днес, които вместо да произвеждат добра качествена храна, препродават чужди стоки, залежали на международния пазар. Това си е стопроцентова стопанска деност, без да е произвеждане.
В това, което съм написал, грижата не е стопанската дейност, нито нейното по-специфично време, а векторното съдържателно осмисляне на своето време, т.е. по-общото на човешката дейност. Заблуждавате се силно, ако смятате, че стопанската дейност е нещо със същност, което няма общо с всяка друга човешка дейност. Помните ли преди време ви заговорих с възторг за Мозес, а вие замълчахте. Замълчахте, тъй като за вас обективистично научно стопанската дейност е нещо свято със своя същност, а за мен реално святото е по-общото на самата дейност. Това е и грижата ми в този текст – да кажа как всеки по какви основни начини “произвежда” своето съдържателно време.
Вашето си е наука, а моето е бунтовност, която сега за сега не върши работа, не че науката във всички случаи върши работа. Но понеже съм за работата, използвам случая да ви препоръчам да се заемете с тежката задача да организирате голям курс по стопанска история на България от Освобождението от османско иго до наши дни. Ще го въведем в нашите програми не само по икономика. Именно в този курс трябва да се представи по-действителната история на България. Знаете, че Румен Даскалов се занимава с нещо такова, но той привлече значителна европейска сума и грижата му е да напише книга, а не да преподава.
Защо ни е нужна тази по-действителна история? Не за да убеждаваме студентите, че българското стопанство е нещо изкривено, отклонено и изостанало, а за да обясним в по-широк план кое е това тук особено наше, върху което, каквито и чужди мерки да налагаме, то няма да се промени особено. Оттук и съвсем видимия проблем на отделния българин, който за да си набави съвременно пълноценно векторно дейностно време, няма какво друго да прави освен да напусне България и да отиде другаде. Това наше особено тук, Нинел, наистина няма да можем да осъзнаем, ако не му напишем история.
Не е без значение и другото, което аз правя – да се осъзнае, доколкото може отделно, и своето особено свое. Защото истините са три - първата е особеното мое векторно време на моята дейностност, втората е нашето дейностно, значи и нашето стопански дейностно тук, и третата е световното дейностно, което, разбира се, е повече желано отколкото реално, както личи от доста тежко движещите се европейски дела. Тези три истини, три дейностности и три различни времена, се преплитат. Доколкото има крайна истина, тя, Нинел, е в това преплитане.
|
Тема № - 66 |
Коментар № - 6960 |
|
Bogdan Bogdanov - 2012-09-09 18:43:58 |
|
|
Простете проф. Богданов, че се намесвам. Разбира се, текстът ви е толкова богат, и толкова важен за мен, като човек, който винаги се е интересувал от икономическите кризи (които са кризи също човешки, защото без стопанска дейност човекът едва ли би оцелял, и не само човекът, но и човешкия род) и времето, което също е икономическа категория присъщо свързана с развитието и кризите. Не питам защо в текста Ви за стопанската дейност на човека няма място.Човекът, все пак, за да живее и да има ценности вън от жизнено необходимите нужди, трябва да яде, а за да яде в наше време, трябва да произвежда, т.е. да осъществява стопанска дейност. В древността, със сигурност е можел да яде и без да произвежда. Сигурна съм в това. Христос казва : Не сейте и не жънете. Вижте полския крин. Нито сее нито жъне, а каква прекрасна премяна му е дал Бог. (по памет, но е горе-долу така).
Тъй като се занимавам в момента с безумно тежкия проблем за измерването на устойчивостта на фирмата, въпросът ми е свързан именно с мярката. Поводът в текста: "Разликата (тя ни интересува повече) е, че днес се търсят средства за преодоляване на кризите и за връщане в руслото на като че ли обичайния прогрес, докато при Хезиод на връщането към регреса се устоява с поддържане на основни ценности и упорито пазено статукво на едно по-малко зло."
Няма да вмъкна тук и мненето си за "хезиодовото време".)
А за мярата.
Как мерим злото, а от тук - и "по-малкото, a в други текстове "необходимото" зло?
Аз мога за меря злото, причинено на човек от корпорациите, от робовладелците, от сеньорите и пр. Методологията е дадена на стопанските историци от Робърт Фогел (при робството в САЩ) и детайлизирана от неговите ученици-клиометрици.
Те ни дадоха и нещо, което икономиката по принцип не можеше да използва в справедливия анализ - абсолютната величина, абсолютната величина на злото и абсолютното зло.
Но нека започнем по стария начин - относителното зло. Едно зло за едни е малко, но същото зло за други е голямо. Например, от гл. т. на консумативната икономика - зло е за едните американци например, да не могат да си купят българска мебел за 10 долара (даже е обида и несправедливост, което докосва и проблема за ценности и чувства), зло е за други, българи например, да не могат да си купят тази същата мебел, която са произвели, изобщо, и да са принудени да се хранят на земята. (Примерът е реален.)
Та въпросът ми е за мярата. Абсолютна и:или относителна. Може би у древните автори има някаква мяра на злото, което е следователно по-малко или по-голямо, която не познавам (икономистите не познават, ако икономиката има изобщо значение за анализа на поставения проблем). Може би има. |
Тема № - 66 |
Коментар № - 6959 |
|
nkioseva - 2012-09-09 11:43:30 |
|
|
|
|
|