ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
По долното течение на Ахерон или как се променя пейзажът |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/70_1.jpg) |
ПЕТЪР ДИМИТРОВ
Откриващата ни се действителност като истина за много текстове ЕПИР Най-напред – защо Епир? Защото непременно това ще ни даде сведения за вече станалите митични “дорийски инвазии (нахлувания)”. Неминуемо се налага необходимостта да разгледаме данните на целокупната наука, ако искаме да не повтаряме клиширани фрази на съвременни описвачи на елинската култура. В едно изключително изследване върху крайбрежните системи имаме и подобаващ резултат от геоморфологично, топографско и разбира се археологическо проучване в минали времена. В долината на реката Ахерон са намерени не малко останки. От литературата, поне от 8 в. пр. Хр., Омир е очертал едно интерсно поле, за което можем да прочетем в Одисеята, песен 10, ст. 499-565. В този епизод трябва да направим уточнения, за да стане разбираем. Одесей е при Кирке (или побългарено ‘Кирка’), нимфа, божество от по-долен ред, но безсмъртна. Одисей в своя ‘ностос’, т.е. завръщане към малкото си царство на остров Итака, преминава през много премеждия, които са наложени от битието му на воин и най-вече заради това, че със своите другари убива Едноокия (Циклоп) Полифем, сина на Посейдон. В плен на жестоката Кирке, Одисей все пак е пуснат да си замине заедно със спътниците си. Но той иска да посети подземното царство, където властва Хадес (тук пак побългарено “Аид”), за да се види с прорицателя Тирезий (на старогръцки Тейресиас) и да получи прорицание. Хадес, откъдето на български думата ад, се намирал от другата страна на Океана, т.е. морето, което заобикаля сушата, както са били представите на древните. И там е Персефоне, дъщерята на Деметра, която Хадес похитил и завел в подземното царство. Както е казано в стих 510 “чернолистни тополи и неродовити ракити” – това е според Омир част от флората на мястото, което ни интересува. Защото реката Ахерон, която отвежда в ада, се намира в Епир. “След като дълго се валях и дълго ридах на леглото, с тези слова отговорих на гиздавокосата Кирка: 500 „Кирко, в това пътешествие кой ще ми бъде водител? Кой е достигнал дома на Аида със черния кораб?” Рекох така, и отвърна ми тя, над богини богиня: „Зевсороден Лаертиде, герой находчив Одисее, никак не се безпокой, че ти липсва водач през морето. 505 Мачтата само сложи, върху нея платната опни и плавай без страх. Ще повее веднага дъхът на Борея, щом като с кораба вече преплаваш нашир Океана, гдето е равният бряг и дъбравата на Персефона от чернолистни тополи и неродовити ракити, 510 кораба там закотви до въртопа дълбок океански, ти пък самият слезни в плесента на дома на Аида. Там в Ахеронт устремява водите си Пирифлегèтон заедно с Кòкит, а той е ръкав на водите на Стикса. Сливат се край канара многошумно и двата потока. 515 Най-сетне стигнеш ли близо, герое, където те пращам, ров изкопай на квадрат приблизително лакът на лакът, около рова възлей възлияние на мъртъвците най-напред с мляко и мед, след това с кехлибарено вино, трето с вода. Посипи го със светло брашно ечемично. 520 И към безмощните сенки молба възнеси, обещай, че ще принесеш от Итака най-тлъстата ялова крава в жертва на тях върху клада със дарове много изрядни, а на Тирезий отделно дарение да обещаеш в жертва овен чернорунен и личен от твоето стадо. 525 След като там се помолиш на славия сонм от покойни, Черна овца и овен принеси им въз ямата жертва. Нека към Ереб да гледат. А ти настрани извърни си към океанските струи лицето. Тогава при тебе цели рояци души от покойници скъпи ще дойдат. 530 В същото време поръчай на своите мили другари да одерат умъртвените с мед безпощадни животни, в огън да ги изгорят и безсмъртните те да приканят – бога всемощен Аид и ужасната Персефонея, бързо пък сам измъкни кръз бедрото двуострия меч и 535 седнал въз рова, недей позволява на сенки безмощни да приближават кръвта, докато не разпиташ Тирезий. Скоро и сам той, водачо на войни, ще дойде при тебе, да ти открие на пътя посоката и дължината, как у дома да се върнеш по рибните морски пътеки.” 540 Рече така, и веднага изгря златотронна Зората. Кирка тогава ми даде и плащ, и хитон да надяна. Сложи си нимфата дълга и светлосребри одежда, нежно тъкана, ефирна, опаса снагата си с пояс – целия в злато, след туй на лицето си булото спусна. 545 Аз, през палата преминал, заръчах на моите хора, след като с кротки слова ги пробуждах, на всеки отделно: „Хайде станете, другари, от сладкия сън се свестете! Време е вече да тръгнем. Напъти ме мощната Кирка.” Рекох така аз и лесно придумах сърцата им смели. 550 Но и оттам не изведох без загуби всички другари. Най-млад от всички ни беше на нашия кораб Елпенор, в битките най-малко храбър и в разума най-малко силен. Той от другарите там надалече, натегнал от вино, място прохладно потърсил в свещения дом на Цирцея. 555 И щом в просъница чул суетене и говор на хора, скочил в мига на крака, но уплашен забравил, че трябва да се извърне назад, за да слезе по дългата стълба, а се търкулна от покрива долу. Строши си веднага вратния прешлен. Душата му слезе в подземното царство. 560 После, преди да излезем на другите рекох словата: „Може би мислите вий, че се връщаме по домовете в мила родина! Но Кирка ни друга цел предопределя: мрачния дом на Аид и на Персефонея ужасна, там да попитам душата на тивския старец Тирезий.” 565 (Превод от оригинала: Г. Батаклиев, 1971) Какво ли няма в това силно поетическо описание и както вече се разбра, това е основна отлика на древното от сегашното и в това се корени трудността на възприемането и разбирането на древната елинска (а и не само елинска) мисъл. Затова е и трудно да гледаме на древните сведения поотделно (дискурсивно) и да ги анализираме преди да ги свържем в заключение. Античната мисъл, макар и на пръв поглед близка и понятна, в крайна сметка ни се изплъзва и ние се загубваме в меандрите й, освен ако не сме си избрали подробен план и не го следваме, както се върви по път с карта в ръка. Но... ето плана: Да анализираме даденостите на пейзажа с резултатите от постиженията на модерната точна наука и да се опитаме да теглим изводи и да правим заключения от гледната точка на разбирането за елинската култура. Какво забелязваме: на първо време фрапантна разлика между древните сведения от Омир насам, но и археологическите разкопки също не достигат да попълним липсващото в картината. Долината сега е съвсем различна! Това е резултатът, а другото – нашите модерни представи, дошли от интерпретирането на сведения от книгите, са направо идилични и не са верни. Кое къде и как е било? Какви са били формите, съществували в древността? Това е валидно за всяко едно описание, не само за долината на реката Ахерон. Изследвачите Mark R. Besonen, George (Rip) Rapp и Zhichun Jing (Hesperia Supplements, Vol. 32, Landscape Archaeology in Southern Epirus, Greece 1(2003), 199-263 Besonen, M. 1997. "The Middle and Late Holocene Geology and Landscape Evolution of the Lower Acheron River Valley, Epirus, Greece" (M.S. thesis, University of Minnesota) виждат в случая несъответни измерения на Сладкото езеро или Сладкия залив, сега залива Планари, където нито природата, нито очертанията съотвтстват на езерото при древния Ахерон, нито дори описанията на възвишението Кастри през класическата епоха (около 5 в. пр. Хр.). Отношението между хора и заобикаляща среда в южната част на Епир е може би концептуално най-силната част на този регионален проект. Какво по-добре би обяснило странното в живота на обитателите на тази “дорийска” земя, ако ли не обстоятелствата на природната среда. Най-напред надпреварата между археолози и естествоизпитатели довежда до изненадващото твърдение за датирането или т.нар. хронология, която, както вече видяхме, в археологията се основава само на относително датиране и не особено надеждния метод с С 14. Но и британецът Nicholas Hammond, авторът на модерната още от 1967 г. теза за дорийските нашествия теза, проучвайки Епир, твърди, че заливът на Ахерон е бил доста по-обширен (Hammond 1967, 69) в старите времена, както свидетелстват и древните писатели Тукидид (История на Пелопонеската война, 1.46.1-5), Страбон (География на Елада 7.7.5) и др. Тукидид казва, че по време на войната коринтяните държали в залива 150 кораба. Според Хамънд в залива има големи наноси, което е потвърдено от геологическите проучвания. По-ясна става картината и се достига до абсолютна хронология (т.е. самостойна) с разкриване на еволюцията при Сладкия залив. Топографският анализ ни дава основание да твърдим, че езерото/заливът е имал друга форма. С. Дакарис ( The Nekyomanteion of the Acheron, Athens 1993), гръцки изследвач, Найджъл Хамънд и други изследвачи изследват директни сведения, но все пак са били повлияни от днешната действителност. Те са надценили размерите на очертанията и не са държали сметка за разполагането им във времето. Това се дължи главно на липсата на съчетаване на данните за еволюцията на езерото с тези от геоморфологичните изследвания. Спецификата се занимава с това как е възникнало и кога езерото/залива, природата на водите, което довежда до второ важно наблюдение. Езерото е било реалност, за което говорят и по-късни писатели като Плиний, Ливий, Павзаний (Plin., HN4.1.4; Livy 8.24; Paus. 1.17.5). В почти наше време William Leake през 1809 г. описва залива и долината като мочурище с няколко отделни открити басейни. За него недвусмислено в подножието на хълма Кастри се е намирал наносният мочур на Ахерон, но и той не е допуснал, че природата и размерите в античността са били различни. По същество явно езерото е било по-малко, но после с наносите се е разляло и станало по-плитко и е заело по-голямо пространство. За последните пет хиляди години геологическите и екологическите реконструкции ни позволяват да видим накратко следната картина на еволюция. Между 1050 и 1040 г. пр. Хр. се откриват овъглявания и останки от коренища, ок. 1500 г. пр. Хр. – разложена растителна маса, с примеси от органична материя, може би култивирани треви и др. растения, почти вкаменена; още по-стар органичен материал от ок. 3500 г. пр. Хр.; а дърво от много по-късно – от 2-3 в. и пр. Резултатите отново ни показват как морето е навлязло на изток на около 500-900 метра в долината и това е станало ок. 2100 г. пр. Хр. В няколко С 14 анализа самостойната хронология е стабилна за крайбрежната линия за времето от края на 3-то хил., та чак и до сега. В заключение, както още от Омир се знае, долината на реката, която водела към подземното царство, е имала друга оформеност, различна от сегашната. Сегашният залив е много по-малък, а езерото на митичния Ахерон го няма. Самият Ахерон сега тече южно от Кастри, докато в онези стари времена е било точно обратното – намирал се от северната му страна. Четири хиляди години са били необходими за да стане това. През това време крайбрежието на Сладкото езеро се е придвижило на около 6 километра. Значи след средата на 7-то хилядолетие бавно морското ниво спада и така се е образувало мочурището. Около две хиляди години по-късно, когато започва епохата на бронза, морето достига северния край на залива и образува една тясна ивица, ръкав покрай хълмовете. Днешната сателитна снимка ни показва това: на сайта на западното крайбрежие, при Превеза, до т.нар. залив Амвракикос. Ако се върнем към Одисеята, в песен 10 ст.508-515, там са описани събития, които ни отвеждат поне в 12 в. пр. Хр. Няколко реки, Пирифлегèтон заедно с Кòкит, ръкав от водите на Стикс, се вливат в Ахерон. Езерото не се споменава и това дава основание на някои да смятат, че то се образувало по-късно през историческата епоха – през Архаиката и Класическото полисно време на 5 в. пр. Хр. Тукидид фактуализира, че “до него е проливът за морето”. Т.е. езерото и морето (Тукидид има предвид Сладкото езеро) са били съвсем близо и само една тясна ивица ги е разделяла. Ето точно какво е казал Тукидид в 4 книга, гл.46 на своята История: “има пристанище и над него се намира град, настрана от морето, в Елеатида в Теспротида, наричат го Ефюра. Като тече през Теспротида река Ахерон се влива в залива (където е пристанището), откъдето идва и името му...”. Интересни са три аспекта: изследването на палеолитните данни от терена, използването на резултатите от съпоставянето им за идеи за това как са били заселени тези земи през палеолита, и накрая дали може да се направи стратиграфия и хронология. Т.нар. “палеореконструкции” на околната среда могат да покажат влиянието на хората, живяли по тези места, върху природата, където те са ловували и използвали огъня, а по-късно и обработвали терени. Картината от палеолита и мезолита е бедна, по-скоро природната среда е оказвала своето влияние върху хората. Геоморфологичните процеси, климатът, отдръпването на морето, промените в течението на реките, флората и фауната са важните показатели.
Както и преди палеолита (преди 10-то хилядолетие) средата в южен Епир е била много различна. Климатът е бил много по-студен и много по-сух, ледници са сковавали планината Пиндос, а континеталният шелф (крайбрежната ивица) е бил равнина след отдръпването на морето. Брегът в следствие на това е слабо засегнат от влиянието на вълните. Флората е обедняла и е имало само ниски храсти, типична степна растителност, а дърветата били рядкост и само в закътани места, като долове и пр. Тревопасните големи животни като бизони, диви биволи, диви магарета, антилопи били повече на брой от човеците. Но както често пъти става, след студеното идва топло или.. пълен мраз. В случая снеговете и ледовете са се стопили и нивото на водите се е повдигнало и равнините са били наводнени, тревата за животните е останала под водата, а крайбрежието се е променило. Това на свой ред довело до буйно избуяване на дървета в доловете и равнинните терени, появили се елени, прасета и пр. Довлечените от водите коренища, остатъци от човешки заселвания и др. затлачили коритата на реките, те се разклонили, образували разливи, делти. Но по-важно е, че човешката дейност е вече непрестанна. Карстовите форми, варовикът улеснил образуването на басейни с прясна вода и по това се анализира и как са били заселени областите в Епир около брега. Не е безинтересно да се спомене за изследванията на почвата. Червени наноси (седименти) служат за датиране през времето на палеолита. В комбинация с археологическите находка те са ценни ориентири за приблизителното определяне на хронологията. За появата ма мочури в общия пейзаж на Епир вече говорихме. Остава да кажем,че планината Пиндос отделя Епир от източна Гърция, а заливите на Коринт и Амбракия – от централна и южна Гърция. Така обитатаващите там са били относително отделени и независими в културно отношение, но и по-близки с Балканите и Италийския п-ов, отколкото с останалата част на древна Елада и Егея. До Балканите се е стигало лесно по долините на централния масив в северо- или югозападна посока. До Италия се е стигало в ледниковите времена по крайбрежните равнинни терени, а в по-топлите – по море. През Коринт до южна Италия било по-сигурно човек да мине, отколкото по пълния с опасности (и до сега!) път покрай Пелпонес. Това са били факторите, които са притегляли човеците към Епир за векове било по суша или море, от Италия или югоизточна Европа. През палеолита това е било по-сигурно убежище сред богатата природа. Тук пак да кажем, че именно в терените с “червена земя” се са запазили следи от тези ранни заселници. Тогава как Епир е “помогнал” за по-многобройното заселване. Както и да е било, дали заселниците са се “усамотявали” тогава и са се самоизолирали е друга тема, за която можем само да гадаем, но факт е, че и до ден днешен тази тенденция е запазена. Почти всички исторически известни заселвания след епохата на бронза, около началото на епохата на желязото, се намират в непосредствена близост до разглежданите богати екосистеми, с много води и благодатни почви (не забравяйте “терра росса”, червената пръст) , а и с ценни разнообразни археологически артефакти. Ето това е приносът на този интердисциплинарен метод (думата ‘метод’ е на старогръцки и думата за ‘лов’ на знание, проучване’) на изследване на природните дадености – да ни помогне да разберем как се е стигнало до изразеното поведение на човека. Вече споменахме за усиленото развитие в и около Сладкия залив/езеро в историческата епоха, за която имаме и литературни, но и други писмени сведения. Осем хиляди години са се изминали откакто първите заселници на източната част на областта около древния Коринт са започнали да оставят сериозни следи. Колко можем да сме сигурни, като казваме, че познаваме тази област и можем смело да дадем определения за миналото от преди 10,000, 8,000 или 4,000 години? Науката е напреднала в изнамиране на метод за определени детайли, но до по-общи заключения не се достига. И ние ще се въздържим от тях.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Уважаеми професор Димитров,
Ни най-малко не съм досегнат от каламисното трепване. Във форума всички сме сбрали пропуски, но то и Достоевски без секретарките си, едва ли би стигнал до печатница. А понякога на хубаво и откровено казаното и правописните кусури добиват една приятна флуорисценция.
По-същественото е , че и аз за Дебелтските мочури, разкопани и неразкопани още тайни, не знам нещо особено много. Археологическите проучвания на този район започнаха доста години след моето кратко пребиваване в Бургаския музей. В него има специалисти, добре запознати с излязлото от тракийския, римския и средновековния Деултум. Такива има, убеден съм , и в самия уважаван от мен НБУ. Напомням и сега, от много години съм се напълно откъснал от археологията, в частност от нумизматиката и епиграфиката. Не ми подобава да излагам познати или нови факти по дългата история на това, при всички случаи обаче, най-врязано в тракийския хинтерланд пристанищно място. Наистина, Мандра не е някакво дълбоко езеро, но за древното, средновековното, та и до гемиджийския период корабоплаване съществуващ и може би продълбаван фарватер за влизане досами крепостта, наличните поселения и търговското средище е имало. Какви точно ландшафтни промени са настъпвали през последните 3 хилядолетия в това „двублатие” между днешните Мандренско и Бургаско езера, не мога да предполагам, не съм запознат със специализирани проучвания. Със сигурност обаче ще ви съобщя, че и до днес при някои големи пролетни пълноводия този район се превръща в малко вътрешно море, въпреки строените преди доста и в по-близки години диги и корекциите на речни корита. Остават над вода само хълмистите места, по които всъщност се намират и останките от поселения, фортификации и некрополи на Дебелтум/Деултум…Нещо като малка, славна нашенска Венеция. Само дето е не толкова известна и напоследък май почти забравена като интересна археологическа дестинация за туристи. Компания и прави единствено ширналият се до нея/и върху нея/с огромните си пустеещи прокатни станове Металургичен комбинат. Струваща няколко милиарда народни лева следа от соц-икономическата гигантомахия. Днес стопанисвана от някакви чуждестранци. Не са нито траки, нито римляни.
Спирам, защото и аз пиша без очила. Пък и, както се видя, без особени знания по темата. Бъдете здрави и бодри!
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7181 |
|
Dekarabah - 2013-02-09 21:21:23 |
|
|
Уважаеми г-н Маркис,
Съжалявам за това тайпо - маЛкиз. Вече не виждам добре.
Но очаквам от вас да ни разкажете за онова, за което загатнахте преди: за мочура-езеро при Бургас. Доколкото знам, то е половин метър дълбоко. Дебелт не случайно е точно там.
И понеже се приближаваме до момента на края на тази тема, само да припомня: Ние разсъждаваме за море, водна шир и хора, които живеят наоколо. Древните разкази, митове, се оказват свързани с околната среда.
Мисля, че се оформи смисъла за древен ландскейп (немски: ландшафт), при който задължително има сериозни културни изменения.
Поздрави на всички! |
Тема № - 70 |
Коментар № - 7180 |
|
Петър А. Димитров - 2013-02-09 18:03:22 |
|
|
Доцент М.Василева,
Благодаря ви за тези много важни сведения. Книгата на Томен ще чакам да ни я преразкажете, ако може.
Тепетата дали са само “хълмове” или са и могили (преизползвани), направени по-късно по хълмовете?
Ето вече стигнахме през “пейзажната археология” до Бронза. Аз виждам връзката със северния Егей. Ценно е и наблюдението за загадъчното езеро Бистонис (Бистонида в акузатив на гръцки). То е езерото на би-стоните. Казвам би-, защото от години (вече) повтарям, че в тракийски “би” означава ‘отвъд, от другата страна’. А пък ‘стон’ е като при Роли-стен-, (редуване о/е). И при Беи-салетенос е така. И пр. А Саленос – много солено и морско. Апа- също е “водно”, напр. Ап-синти(ой).
Траките не случайно са от “морските” народи. Тасос, Самотраки (а и Лемнос) . Споменатият Ейон е трак. Токес. Хубаво е да го поомним.
Ясно е, че ни липсват брънки от сведенията. Ще чакаме от археологията.
Но соновната “линия” във вашето позоваване е, че нашите (сега) земи са много морски са участвали в разказите (митовете) за Аргонавтите и тези от Омир.
И понеже търсим дълъг смисъл, а не само “факти”, се надявам, че активността на форумците ще ни донесе и други прозрения. Разбирам, че малкизът никак не е скептичен. Хеброс, Дебелт са важни репери.
Очаквам и д-р Гичева да ни почете. А и други.
Поздрави.
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7179 |
|
Петър А. Димитров - 2013-02-09 14:28:23 |
|
|
Благодаря на уважаемата доцент Василева (не смогнах по-рано) за пристанищно-рударските потвърждения, които ни добави! Ами защо да забравяме, че Хеброс е бил плавателна река и до времето на Филипопол. Както и нашият Деултум, подмокрян днес от две пресъхващи лете рекички, е бил стратегическо тракийско-римско пристанище. Известно е - и в двата града са сечени без излишни стеснения монети с кораб на реверса. Та, минойците сигурно и те са имали географски и търговски хабер за водните порти към вътрешността на Балканите и богатата Тракия. Остров Самотраки е на ден-два плаване на гребла и платно от по-дълбоки навлизания в най-голямата балканска река (след Дунава), до и над поречията на Арда и Тунджа, откъдето също се отправят пътища към пра-рударски и земеделско-производителни тракийски райони. По западното (нашето) Черноморие нещата са още по-доказуеми – с внушително количество котви и керамика от цялото второ и нач. на първо хилядолетие пр. н. е. И със „странни“, далеч по-стари разменни метални слитъци и свидетелства за изящна металургия и ковачество…Откъснал съм се, от осемдесетте години на м. в. насам излязоха много нови археологически факти (и вероятно задълбочени тълкувания по тях). Също и някои носители на пиктографски сходства с линеар А. Вероятно ще се попадне и на други, щом са безспорни на споменатия близък о. Самотраки…Да запазим спокойствие и самочувствие - да дирим и навързваме!
Що се отнася до орфическата златна „книжка“, нека си бъде спокойно обследвана. Надявам се любопитството ни да бъде утолено след време. Уважаемата Ем Джей също ми се иска да нахвърли още нещичко, доколкото позволява научната етика. Съжалявам, ако съм дал повод за глупаво обдумване по въпросните таблички.
Поздравявам всички, които се чувстват наследници на древна плавателно-търговска кръв! Далеч преди викингите, испанската Армада и корабната мощ на Петър Велики…(И не влагам настоятелна научна сигурност в това си кратко влизане.)
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7178 |
|
Dekarabah - 2013-02-07 17:22:50 |
|
|
Благодаря. Не съм се изразила правилно относно тази книга, символите се смятат за етруски, а останалите таблички са на гръцки. Относно информацията за намирането й, това поне е общоприетата версия. Но щом тожа което Вие знаете се различава от това, което аз съм написала може да споделите. |
Тема № - 70 |
Коментар № - 7177 |
|
Gabriela - 2013-02-07 11:44:37 |
|
|
Здравейте!
Книгата има 6 страници и е намерена в края на миналия век окл. р.Струма. Текстовете в нея, а и тези от останалите орфически таблички са формулни, а езикът е гръцки.
Не съм съгласна с оповестяването на подобни сензации. Тази "книга" не е публикувана, а оттук и твърденията за съдържанието й са спекулативни.
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7176 |
|
MJ - 2013-02-07 08:52:40 |
|
|
Съжалявам, не успях на време да се включа и затова коментарът ми е за предишната "линия".
По повод на пристанищния модел и търговията: струва ми се, че в смисъла на разговора до сега пристанищата и местата, удобни за закотвяне (anchorage – според археологическата терминология), могат в много случаи да се обвържат и с рударството. За класическата епоха пример могат да бъдат рудниците в Пангайон и пристанището на Амфиполис - Ейон. За българските територии това все още е слабо проучен проблем. Но в съществуването на рударството и на корабоплаването поне от втората половина на ІІ хил. пр. Хр., т.е. в края на бронзовата епоха, никой не се съмнява.
Археологическите проучвания през последните две години на Ада тепе край Крумовград (буквално: „островен хълм“ – той наистина се откроява в равнината отдалече) разкриха огромен древен рудник, селище и светилище на рудари. Златоносните жили са били главно вертикални и сега могат да се видят т.нар. отвали при изчерпването им. Но има и една запазена хоризонтална галерия, в която е намерена керамика от късната бронзова епоха! Ада тепе не е много далеч от древното езеро Бистонида (пак езеро-лиман!).
Преди няколко години на планинското светилище Аул кая близо до с. Долно черковище, Маджаровско, в Източните Родопи бе открита мраморна топка с отвор – точно такива са били поставяни на дръжките на микенските мечове. За съжаление и на двата споменати обекта не са открити нито микенска керамика, нито плочки с линейно писмо Б. До тук ли някъде е стигала сферата на микенската търговия/“влияние“/обмен? А от къде всъщност са идвали корабите? Може би някога ще узнаем.
Все още предстои много работа по изследването на връзките и отношенията на древното население на Странджа с морето. През 80-те години на 20 в. във водите край днешния Китен, древната Урдовиза (вж. Димитров П. Тракийското име на днешния Китен: лингвистичен подход към историко-филологическите факти. – В: Х. Ангелова (ред.) Пилотен проект Китен: Икономическа оценка на непазарните ползи от културното наследство. Созопол, 2008, 55-64) бе открито потънало поради повдигането на морското равнище и изменението на бреговата линия селище от бронзовата епоха. В древността (пък и в по-ново време) Странджа е била известна като източник на дървени въглища – ценна суровина за металодобива и металообработването.
Иначе, Landscape archaeology е едно от най-модерните направления в световната археология. Благодарение на модерните технически средства и технологии става възможно реконструирането, в различна степен, на палеосредата, в която са живели древните хора, както и тяхното взаимоотношение с нея. Ето, само един пример за наскоро бързо преиздадена книга: Thommen, L. An Environmental History of Ancient Greece and Rome (first published 2009; revised edition). Cambridge; New York:
Cambridge University Press, 2012 – включително и за храната и диетата, дискутирани от Р. Гичева.
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7175 |
|
Майя Василева - 2013-02-06 13:57:10 |
|
|
Уважаема Габриела,
Надникнах и ме развълнува откровеното поясняване, което пратихте. Хваща ме силно голямата Ви загриженост за остойностяването на нашите древности по мъдрия начин. Поначало за тракийското и орфическото у нас се говори и с веща сериозност, и с раздута мистичност. Второто, убедих се и от вашите думи на задълбочен интерес, не е по-интересно и безкрайно откриващо от първото. Така е, сещам се сега, и с всичко, което можем да видим от висотата на разсъждаващи индивидуалности, достигнали свободата да огледат всяко нещо сами в силата си на отделен избор, оценка и удоволствие от прозрения, но равно-поставени в една сложна, понякога плашеща ни с хаотичността си действителност. Тази действителност не сме ние, взети поотделно. И колкото повече обговаряме без задръжки своите собствени представи за ценност и продължение, толкова тя /голямата действителност/ ще става по-мека, разбираема и неоковаваща ни.
Споделям тези „премъдрости“, защото начинът, по който ми отговорихте, ме насочи радостно към тях. Благодаря Ви!
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7174 |
|
Dekarabah - 2013-02-06 13:05:27 |
|
|
Благодаря за проявения интерес към моят коментар. Искам да кажа първо, че не съм никак специалист нито по тези орфически таблички, нито пък по нещо друго. Но ще се опитам да изложа това, което знам за тях тук.
Като изключим факта, че тяхната изработка е от чисто злато, другото което също е много важно и ценно при тях е, че те са носители на писменост, а това е едно от най- ценните сведения, първо защото е директно сведение и второ, защото от древното писмо най-добре можем да разберем за живота на тогавашните хора. Ще дам за пример и микенските глинени плочки и не случайно. Те нямат такъв характер като орфическите таблички, но са административни документи и благодарение на тях имаме толкова много сведения за онова далечно време.
Има открити такива орфически таблички от цяла Южна Европа до Крит. Не много известен е факта, обаче, че има открита цяла златна книга от този тип и тя е именно в България. Само че се съхранява в мазето на НИМ, защото за жалост ние много обичаме да откриваме важни неща и отново да ги скриваме от хорските очи. Както правим и с останалите археологически открития на територията на България; или предпочитаме да пътуваме с метро, или да имаме хотел върху един от най-големите открити до сега амфитеатри и пр. Не можем да разберем обаче, че освен духовно благо тези старини могат да ни донесат и чисто финансово благо, но това е една друга тема.
Книгата има 6 страници и е намерена в края на миналия век окл. р.Струма. Текстовете в нея, а и тези от останалите орфически таблички са формулни, а езикът е гръцки.
Повечето таблички са открити в гробове, което не е странно като се има предвид и тяхното съдържание. Тези, които съм посочила в предния коментар са от няколко места, но всички имат едно и също съдържание, а именно насочват мъртвия (или по-скоро неговата душа) как да се ориентира в подземното царство. Прави впечатление факта, че царството на Хадес е описано много подробно, но и това според мен не трябва да ни учудва, защото знаем, че онези древни общества са имали силна вяра в Отвъдното и съществуването си под някаква форма след смъртта. А също ни е известно, че при траките тази вяра е била особено силна. Самото съдържание от друга страна е много неразбираемо, на места дори може да се стори безсмислено, но и това си има обяснение, а то е, че тези текстове трябва да се разбират само от посветените в мистериите, нямат за цел да бъдат разбирани и четени от всички.
Както се вижда обаче (пак от посочените от мен в предния коментар текстове)те са от различно време и на места „географското“ положение на много от посочените обекти се разминава в различните таблички, а също и наименуванията на тези обекти. Това именно ми направи впечатление и реших да напиша коментара си под тази тема.
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7173 |
|
Gabriela - 2013-02-06 11:49:20 |
|
|
Благодаря за пояснителните редове по моето наистина несъразмерно-очакващо питане, уважаеми професор Димитров. Давам си сметка за масивността на темата „корабоплаване – пристанища – търговско-културен обмен“. Като относително късна и догонваща морска нация, не че не стигнахме до известна опитност и ползи допреди няколко десетилетия, днес разпиляваме „праха“ на корабоплавателна идея и дебнем за трудово-борсови комисиони от ценените по света наши навигатори, механици и моряци. Дали не свихме платната прекалено прибързано? Времето ще покаже. Засега, каквото и да изложим като появили се и непреодолими фактори за излизането ни от списъка многотонажните флотове, ясно е, че морската търговия и транспорт бяха дисциплинираща, дърпаща към икономическа модерност и гъвкавост територия.
А тази ваша линия-плънка, професор Димитров, Херодотовото отбелязване на въпроса за Доверието в търговското общуване, намирам за много навременна. Във дни, когато и нашата икономическа реалност, и предприемаческият дух с неговите по-едри и по-междинни агенти, и обществото ни като цяло са кипнали и клокочат в търсене, ако не на тотално справедлив „пазарен морал“, то поне в регулиране на ясни, нагледни, взаимно изгодни и трайни отношения по родните тържища на стоки, услуги и политически модели.
|
Тема № - 70 |
Коментар № - 7172 |
|
Dekarabah - 2013-02-05 12:58:42 |
|
|
|
|
|