Торбата на бунта или Какво трябва да се различи в протестите? |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/78_1.jpg) |
ГEOPГИ ГОЧЕВ В книжата на Левски присъства една твърде любопитна сметка за какво той е харчил комитетските пари. Тридесет и един гроша за кърски обувки с подкови, двадесет и един гроша за фес, четири гроша за копчета (за ризи), два и половина гроша за баня (с още един другар, уточнява Апостола), четири гроша за шекер и пет гроша за шекер кафе, един и половина гроша за ябълки и т.н. Мога да си представя, че човекът, който е водел пред себе си подобен отчет, е държал и торбата си в пълен ред. И както е внимавал да не се намокри фишекът и да не хване ражда иглянката пушка, така е внимавал и вишегласието, демократската република и свободата – тия няколко пендара на неговата мисъл – да са скътани при насъщния и свежите ябълки, а не близо до шекера, феса и дегизировката.
Мисля, че е време да започнем да подреждаме торбата на нашия бунт. Бунт, който започна именно тогава, когато демокрацията ни легна под феса и дегизировката. Трябва да кажем много ясно кое от кое трябва да се различи, кое с кое не бива да се свързва, кое с кое може да се обедини и смеси. Виждам това усилие в няколко посоки. Първо: нека да разберем, че настоящата обществена ситуация се породи от сблъсъка на два процеса. Единият е последователното поставяне на демократичните практики и институции под зависимостта от лични и групови интереси. Другият процес е превръщането на немалко българи от пасивни поданици на своята държава в осъзнаващи обществената си отговорност граждани. Тези два процеса много си приличат по нещо. По това, че някой започва да разпознава общественото пространство като свое. Оттук и най-важният въпрос, който протестиращите поставиха: какво трябва да бъде личното ни отношение към общественото пространство? Трябва да го присвояваме за своя полза и да изцеждаме до последна капка неговите богатства, или трябва да се грижим то да се развива и обогатява, тъй че повече хора да живеят по-добре в него? Второ: водени от горния въпрос, нека да се опитаме да спрем с говоренето, че всички управлявали са едни и същи крадци и да направим внимателно различаване между политиките на ГЕРБ и БСП през последните осем години. Целта на едно такова различаване е да се породи силен обществен натиск, от една страна, върху ГЕРБ да се освободи решително от навиците и хората, които обвързват тази партия с олигархичните кръгове и мутрите, срещу които днес протестираме, а, от друга страна, върху традиционните сини партии да намерят разумен тон за преговори с ГЕРБ и още по-важно – съответната роля, с която да ги провеждат. Дясното няма достатъчно сили да управлява страната без ГЕРБ, но не може да я управлява и с ГЕРБ, ако партията продължава да е в това блато, в което е. Една от задачите на десните политици е да помогнат на достойните лица в ГЕРБ да вземат превес над некомпетентните и нелицеприятните. Обсъжда се дясна алтернатива и силен десен опозиционен блок. Но дали, за да бъде той успешен, десните партии не трябва най-напред да станат осъзната алтернатива на самите себе си? Което, струва ми се, означава и да се извинят на своите избиратели, че преди няколко месеца, в бъркотията, която се породи при падането на ГЕРБ, си въобразиха, че автоматично ще бъдат върнати на власт, и поради този си фантазъм – усилван, впрочем, и от вътрешното им брожение, че не са управляващи, а пък някак им се полага да бъдат, защото са по-образовани и по-опитни от политиците на ГЕРБ – се озоваха не другаде, ами на един фронт с БСП. Та преди да освобождават страната от олигархичните кръгове, редно е десните да се освободят от кръговете на собственото си честолюбие и вече пословична недалновидност. Мисля, че същото се отнася и до партията на г-жа Кунева. Трето: нека да направим различаване между средствата на протеста. Лозунгите, рисунките и игрите ни бяха необходими, за да върнем на действителността, опозорена от управляващите, нейните истински имена, нейните истински форми и нейните истински ценности. Лозунгите, рисунките и игрите направиха отчуждената ни и омерзена от БСП и ДПС действителност отново наша. Но те не могат да свалят правителството и да изгонят олигархията от властта. Затова и тонът на протестите може и трябва да се втвърди. В противен случай БСП, ДПС и „Атака“ ще използват настъпващата умора от бунта, за да кажат (както, впрочем, вече казват), че това не е никакъв бунт, да разделят обществото на разглезена столична среда, която, видите ли, няма какво да прави в летните месеци, та затова е излязла на улицата да щурее, и работна провинция, която всеки божи ден очаква с трепет мерките на правителството, и, най-сетне, да настроят двете групи хора една срещу друга. А такива две групи всъщност няма. Хората, които опъват каиша в Асеновград, Девня или Перник, са едно с децата си и внуците си в София, които след работа си дерат гърлата за промяна. Как би могъл да се втвърди протестът? Чрез разбуждане на т.нар. „гражданско неподчинение“. Да, именно неподчинение, бойкот на задълженията, които имаме към държавата! Защото тази държава вече не задоволява нуждите на общественото тяло, ами, подобно на ракова клетка, го подяжда и разболява. Не е ли дошло време да обърнем повече внимание на това, че управляващите политици, срещу които протестираме, са – било от името на държавните предприятия и държавната администрация, било от името на фирмите, чиито интереси представляват във властта – най-големият работодател в тази страна? Та какво излиза? Че до 18.30 ще работим чинно за тях, а след 18.30 ще протестираме срещу тях! Ако двата големи синдиката не бяха такава жалка чиновническа бригада на управляващите, щях да напиша, че трябва, с тяхното съдействие, да се организира общонационална стачка. Ясно е, че тя е невъзможна. Но е възможен, по всякакъв начин, натиск върху реда, който пази статуквото. В крайна сметка, докога ще се правим на наивни, че можем да постигнем желания нов ред без фаза на безредие? И четвърто: нека да правим разлика между конкретните искания и програми за промяна на системата и неадресираните, твърде общи разсъждения по темата демокрация, олигархия и върховенство на закона. Това трето действие влече след себе си и друго: бдителност за това кой с какъв мотив се изказва в настоящата ситуация, пише призиви, манифести и харти, и какво желае да постигне чрез това. Уважавам мнозина от тези, които написаха „Харта 2103“, но си задавам и следния въпрос. Кое може да ни гарантира, че интелектуалците, които сега искат да построят новия обществен ред, няма да се изродят по същия начин, по който се изроди интелектуалният елит на 90-те, воден от бившия президент Желев? Въпросът ми не е нито ироничен, нито реторичен, защото мисля, че знам коя е първата гаранция. Тази, говорещите за ценностите на демокрация, олигархия и върховенство на закона да бъдат готови най-напред да назоват ясно и открито кои са демократите, олигарсите и прекрачващите закона и после да изпълнят тези интелектуални понятия със съдържания, които отговарят на българския обществен характер. Това не видях никъде в текста на хартата и затова, въпреки че виждам доброто, към което тя се стреми, открито я критикувам. От горното обаче възниква и въпросът дали протестът всъщност е само срещу политиците и системата на управление или е изобщо срещу окаяното състояние на обществената истина в България? Струва ми се, че той е и срещу политолози, социолози, журналисти и изобщо общественици, които по една или друга причина повече от двадесет години изкривяваха истината за това, което става в България, и така подриваха смисъла на това да имаме плуралистична публична среда. Затова и всички общественици, които в момента с лекота и нескривана симпатия наричат протестиращите „интелигентни млади хора“, би следвало да осъзнават, че тези интелигентни млади хора знаят и помнят много добре кой какво е написал, какви възгледи и промени е подкрепял, от кои партийни централи е бил зависим, колко декара голф игрища притежава и т.н. Затова и казвам, че повикът да замлъкнат и да дадат оставки от публичното пространство се отнася с пълна сила и за мнозина от тях. Защото политическата система няма как да се освободи от задушаващите я олигархични зависимости, в които е изпаднала, ако в същото време мисленето и говоренето за нея решително не се освободи от притоплените вносни доктрини, половинчатите, често откупени от съвестта истини и калпавите съвети какво трябва да се случи в обществения ни живот. Ако не за друго, тези популярни автори, наричащи се сега десни, консерватори, либерали, свободни леви утописти и не знам си още какви, би трябвало да понесат отговорността си за това, че преди два месеца, водени от страховит реваншизъм, хвалеха „модерния политик“ Станишев и помогнаха на БСП и ДПС да се върнат на власт. Назначението на Делян Пеевски стана според мен възможно най-вече поради огромната криза на истината, която през последната половин година беше създадена в България. Именно идеята, че вече всичко може да се направи и замаже в тази клета страна, накара БСП и ДПС да се пробват с Пеевски. Той не беше грешка, а логически ход на фона на напълно обърканата ни идея за обществена истина. Та такъв си мисля, че трябва да е редът в торбата на нашия бунт. А най-отгоре, баш до вишегласието, бих сложил, като основно оръжие срещу олигархията и лудостите на Волен Сидеров, ето това изречение от писмо на Левски до Каравелов от 1870 г.: „Когато неприятелят ми е по-гламав от мене, той е в ръцете ми с всичкия си материал“. Забележка: Текстът, който е публикуван тук, е допълнен вариант на текст със същото заглавие, който беше публикуван на 28.06.2013 в сайта на Едвин Сугарев Svobodata.com.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Наистина, Георги, партиите се опитват да се нагласят спрямо протестиращите. Същото беше и по време на февруарските протести. Допреди в изказванията на партиите липсваше реториката на борбата срещу монополите. По време на протестите и след тях обаче тази реторика стана централна за всяка от партиите. За да се харесат, партиите “крадат” от езика на улицата.
Така е, но само от една страна. Казва се, че голяма опасност би било някоя от т. нар. “партии на статуквото” да яхне протестите. Аз мисля, че такава опасност няма, а и няма как да има. Забелязваш ли колко малко партии подкрепят протеста? А колко от големите партии за против него? Почти всички! Това е така, защото статуквото е статукво, понеже е изгодно и за изгубилите, и за спечелилите. Най-страшното за статуквото не са вътрешните размествания, а непознатата сила, която може да нахлуе отвън и да го разруши. Българското пиянство, за което говори Маркиза.
|
Тема № - 78 |
Коментар № - 7469 |
|
Морис Фадел - 2013-07-10 12:02:31 |
|
|
Приятелю Георги,
Ще Ви кажа само, че изписвате и анализирате точно сложната синусоида на новото „българско пиянство”. Лит-полит-критиците нещо не се обаждат. Те и едно време търсеха „под вола теле”. А волът теле не дава… Той е яко, благородно животно, пригодено след болка за оран и тегло в името на хляба на човеците. Понякога се разярява като бикът, който е бил.
Да е здраво и яко поколението Ви, както и това на всички куражлии българи!
|
Тема № - 78 |
Коментар № - 7467 |
|
Dekarabah - 2013-07-08 20:39:36 |
|
|
Благодаря ви за коментарите!
Морис с пълно право повдигна темата за думите, с които наричаме случващото се в България. Освен протест аз го наричам и бунт, но осъзнавам, че по-скоро ми се иска това да е бунт, докато в действителност не е. Защото бунтът разрушава реда и бунтуващите се тръгват срещу онези, които представляват реда, докато нашите протести, къде за добро, къде за лошо, от самото им начало бяха канализирани – и в ред на протичане, и в ред на отношение спрямо пазещите реда. Така че бунтът беше само в първите дни след назначението на Пеевски. После той се самоорганизира в някакъв ред. Последните дни обаче сякаш започва да се бори срещу този ред и да го нарушава. Ето, днес имаше опит за блокада на магистрала „Тракия“, чуха се гласове от синдикатите за организиране на общонационална стачка, шествието излезе от обичайния си маршрут и т.н. Да видим докъде ще доведе това.
Това е единият план на нещата – случващото се навън. Междувременно обаче се случва нещо и в политическата система – партиите сякаш бързат да се „фризират“, за да срещнат протестиращите. Новините от днес: десен реформаторски блок от пет партии, нова партия на завърнал се от Швейцария финансист, проект за нова партия на отцепили се от ГЕРБ депутати, народно движение на Янаки не знам кой си, лице на февруарските протести. Въпросът е дали това, което става навън в протеста, ще се свърже с това, което става вътре в системата на политическото представителство? На пръв поглед е възможно, особено що се отнася до десния реформаторски блок. Техните 12 основни тези за развитието на България, оповестени днес, изглеждат напълно в унисон с исканията на протестиращите. И все пак нещо не е наред. Понеже не мога да го изкажа другояче, ще го изкажа само като усещане. Сред лицата на новия блок не виждам нито едно, което да е уверено, че ще направи това, което твърди. Извинявам се, ако обиждам някого, но наистина е абсурдно някой да се натоварва с отговорността да реформира едва ли не цялата обществена сфера, при положение че сумата на всички гласували за участниците в това ново обединение едва надвишава 10 % (т.е., ако се вземат резултатите от последните избори, някъде около 360 хиляди гласа) и вероятността да се покачи никак не е голяма. Йонко Грозев от ДБГ днес се пенеше да обяснява какъв мафиот е Борисов, но с кого другиго ще провежда тези реформи в един нов парламент, ако не с ГЕРБ?
Изобщо, създадоха се два мита за протестиращите и тяхното отношение към политическата система. Според единия мит всички протестиращи са за премахване на партиите и за изцяло мажоритарен парламент. Според другия мит всички са за партии, само че изцяло нови партии. Говорил съм с доста хора, които споделят тези две мнения. Но има и една трета група, която според мен е тази на реалистите. Слагам и себе си в нея. Що се отнася до онова, което трябва да се случи след оставката на Орешарски, според мен то не е образуването на нов политически субект-партия, а дълбоко преобразуване на вече съществуващите партии. Какво ще рече това? Първо, конкретизиране на следваните от партиите политики и ценности на живот, в резултат на което и по-ясно адресиране на посланията. Второ, разлагане на тенденциите към вождизъм и номенклатурност в управлението на партиите. И трето, децентрализиране на водените политики, повече работа в общините и в малките населени места. Т.е. смятам, че тези от протестиращите, които мислят като мен, биха гласували на следващите избори за партия, която не е народняшка, не е управлявана от вожд или командир и не е закотвена за жълтите павета. За мен в момента няма партия, която да изпълнява и трите критерия.
Искаше ми се да завърша този коментар по-ведро, но и някак съответно на абсурдното дебелокожие на управляващите. Докато ние протестираме, Пламен Орешарски изпълнява своя социален план! Как го изпълнява? Докато си задавах този въпрос, си представях дете, което изрязва с малка ножичка хартиени облачета и ги залепя върху сивите и напукани стени на стаята си. Днес обаче прочетох един великолепен разказ на Алек Попов от книгата „Митология на прехода“ (разказът се нарича „Порносмърт“). Той оцвети представата ми за действията на Орешарски в по-друга светлина. Цитирам началото на разказа: „Чудеше се какво да прави с откраднатия задник. В едната ръка още държеше ножицата, а в другата – задника, прясно изрязан от гланцовите страници на старичък „Плейбой“. Под него, върху светещия плот на монтажната маса, лежеше макетът на собственото му вестниче. Господин Тътев се колебаеше къде да сложи задника.“ |
Тема № - 78 |
Коментар № - 7465 |
|
Георги Гочев - 2013-07-07 23:40:17 |
|
|
Мисля, че текстът е много навременен. Напълно естествено е повече от двадесет дни след началото на протестите да се опитаме да формулираме някакво разумно тяхно продължение. Само че това ще е много трудно. За разлика от сходни събития в началото на 90-те тук няма лидери, които да задават посоката, а и не се очертава да има. Тъкмо затова тогава нямаше протести. Думата “протест” влезе в обръщение съвсем наскоро. Тогава се организираха митинги и шествия. Митингът има говорители, шествието – предводители, налице са емблематични лица, представителство; протестът е нещо различно, той бяга от представителството. Защото е негативен - той не е “за”, а “срещу”. Георги иска протестът да прерасне в политически проект. Аз искам същото. Но не е сигурно, че това ще стане. За разлика от 90-те сега не виждам самопораждащи се трайни политически проекти. Само доминация на нестихващия протест, на постоянното “срещу”. |
Тема № - 78 |
Коментар № - 7464 |
|
Морис Фадел - 2013-07-07 14:30:18 |
|
|
Уважаеми г-н Гълъбов,
Сигурен съм, че поне един легион мислещи и четящи хора тук очакват по-добрите, отговарящи и на Вашия прецизен критерий, текстове. Подайте ни поне един, ако не го сметнете за напълно неуместно и скверно. Да разсъдим заедно, ползата ще е взаимна. Така се е правило дори в най-сковани и безпросветни времена. Между истински рицари на познанието.
Успех в гражданската Ви кауза, в която и палитра на реалното политическо да е.
Светът е борба и наместване на различия. Дотук поне сме стигнали в този форум.
|
Тема № - 78 |
Коментар № - 7463 |
|
Dekarabah - 2013-07-07 14:00:47 |
|
|
Не Ви познавам, попаднах на статията Ви съвсем случайно. Искрено се надявам да има нещо, в което сте наистина добър, тъй като писането за политика определено не е призванието Ви. |
Тема № - 78 |
Коментар № - 7462 |
|
Камен Гълъбов - 2013-07-07 04:39:20 |
|
|
За мен нещата се поставят на точните места. Тук има две плоскости-едната е оставка и избори. Другата формулиране на ясния и разпознаваем образ на нещата след изборите. Според мен свързването на тези две плоскости в една ще изиграе огромна роля за неговото засилване и радикализиране. Просто процесът изисква постоянно целево развитие. Тук има, , две важни цели ad hoc-това е реалното наказание за корупционери и реалното освобождаване на администрацията от всякакъв вид "роднински" мрежи и скрити влияния. Това без много аргументи наистина ще освободи бизнеса. Наистина време е за една съдържателна дискусия за ситуация след изборите. Не виждам нито възможност, нито способност правителството и парламента да продължи дълго абсурдното си съществуване.
|
Тема № - 78 |
Коментар № - 7461 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2013-07-06 20:43:02 |
|
|
Уважаеми д-р Гочев, седя до Вас в дъжда до една централна стена и обещавам и писмено да се включа с по-задълбочен коментар. Преди да стигна до устройство, на което се пише с повече от два пръста, ще споделя едно кратко мнение. Интересно нещо е съдбата, тя ни подрежда понякога в нечия торба, която е прозрачна. И ние виждаме хората около нас, и те ни виждат, но не го живеем нито общо, нито сходно с тях. |
Тема № - 78 |
Коментар № - 7460 |
|
Евелина - 2013-07-06 19:13:43 |
|
|
Уважаеми д-р Гочев, аз развълнувано си позволих преди дни да „промотирам” това ваше политическо есе пред четящите форума на професор Богданов. Беше ми доста несигурно и стеснително, да си позволя смесващото посочване. Този форум носи, и с право, и с достижения, онази академична и университетска повдигнатост и, да го наречем, надпартийно обективиране на познанийното, което ни вкарва в ролята на своего рода духовни криминалисти и следователи /ако щете, армейци/ на общественото. Тоест, хора без партийни членски книжки и крилати клетвени изричания… Но общественото време у нас се подсили и нагнети, в степен да материализира нова политическа и народопсихологическа реалност.
Поздравявам Ви за втори път! Виждам и допълненото. Не мога да открия нищо, което да ни различава в едно общо разбиране. За „внезапното” и сложно преломяване-осъзнаване на истината за един, сценично поставен /в тъжното българско постсоц-читалище/ и игран достатъчно дълго, бездарно-престъпен модел на демократичност.
Ето, днес разлистих в. „24 часа”, една обширна публикация, стараеща се да извести социо-изследователски материал и изводи за поколението Y. Родените от 1980 г. до края на 20.век. Онези, които сега са на площада, заедно с „ветераните” от поколението Х /1961-1980 г./, а и със самотни бойци от доста по-стари набори… Хубаво, полезно, но в кюпа на американски и развито-европейски сондажи и визии. Общият извод се разпъва между избуяващ нарцисизъм и прагматически идеализъм /с глобална мисия/. Има го и в нашия У-младежки спектър, но особеностите, българския натюрел на социално-психологическата метаморфоза на идващите, искащите вече да вземат нещата в ръцете си, не е изследван. Поради вечната липса на средства, ако ме питате – безхаберно и умишлено. Ще ви кажа, моят син, намерил трудна реализация в чужбина, често ми казва: Колегите от по-богатите и развити държави са „проста схема”. Самият той, обговаряли сме го, се мисли като по-сложна и гъвкава „схема”. Смята, че е по-устойчив, по-мотивиран, по-виждащ. Както самият се изразява – не съм кон с капаци.
Та, каквото и да е искал да е искал да смеси, разводни и предвиди в днешния си брой уважавания от мен в. „24 часа”, в София, а и в цялата „омрежевена” виртуално, даваща си все повече труд да бъде всестранно информирана Българийка, капаците се износиха и изкапаха по трудната ни национална пътека. Сега можем да се поогледаме: кой кой е, кое какво е и защо е такова, а не по-порядъчно…
…Спомням си във връзка с последното, как симпатични мои колеги, журналисти и социолози, в самото начало на демократический наш преход, под егидата на новосъдадената агенция „Галъп”, подготвиха едно алманахче „Кой кой е” /в Бургас и неговите околности/. Нямам го в библиотеката си, но съм го виждал, помня и имена… Беше напъкано с бивши соц-номенклатурчици, хора със стари и до-ден-днешни зависимости, начинаещи кредитни милионери. И тук-там, някой, зашеметен от неочакваното щастие, реститут…Колко наивен съм бил, да мисля, че това са малките шеги и парадоксът на един „нарцистичен” и кратък преходен миг.
Работете в сегашния „ядовито-парадоксален” миг, млади приятели, пропуснете ли го, ще ви се стовари още дълга трагикомическа реалност.
|
Тема № - 78 |
Коментар № - 7459 |
|
Ощавен маркиз - 2013-07-06 16:33:57 |
|
|
|