ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Нова приказка за стълбата 2 |
|
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/81_1.jpg) |
ГEOPГИ ГОЧЕВ
На 16 юли, 2013 свлякла се земна маса затрупва четирима миньори в мина „Ораново“ край Симитли. Двама от тях, Асен Стойнев и Христо Младенов, са извадени мъртви от галерията още същия ден. Осемнайсет дни по-късно, след прокопаването на обходна галерия, в дъното на затрупаната шахта са открити телата и на другите двама миньори – Иван Лазаров и Николай Михайлов. Междувременно загива още eдин миньор – на 1 август Асен Грънчаров получава инфаркт на работното си място. След края на издирването министърът на икономиката и енергетиката Драгомир Стойнев нарежда проверка в мините и обявява от трибуната на Народното събрание, че „алтернативата – хляб или смърт, е недопустима“. Докато тече проверката, в мината не се работи.
Симитли, 03.08.2013. Втори ден на траур, обявен в общината. Пристигаме в града по обед. Горещо е и очакваме всичко да е притихнало. Магазините обаче са отворени, кафенета са пълни, хората щъкат и прескачат от сянка на сянка. Единственият знак за нещастието са черното знаме, окачено върху сградата на общинския съвет, и наполовина спуснатите знамена на България и ЕС на централния площад. Искаме да заговорим някого. Пред общината са седнали двама едри мъже. Опитват се да се вместят в малкото сянка от короната на тумбестите дръвчета над тях. Опират си гърбовете и от време на време извръщат глава, за да разменят по някоя дума. Явно не им е особено удобно и изпитват досада. Когато ни виждат, че снимаме знамената, бързо се раздвижват. Заглеждат ни повикателно и поизпъват крака. На свой ред забелязвам символите на непосредствеността – късите панталони, чехлите, шлюпките от слънчогледови семки около краката. После забелязвам голямата златна гривна върху ръката на единия. Усещам нещо нагласено и карам А. да отминем. Тръгваме из парка покрай железопътната линия. Нови пейки, окосена трева, наскоро засадени палми, нови катерушки. Търсим един възрастен мъж, когото на път към общината сме зърнали да разгръща вестник. Няма го. Намираме друг на няколко метра от мястото, на което сме забелязали първия. Тъкмо си слага очилата, за да разгледа брошура на мобилен оператор. Заглеждам стъпалата му – обути в спретнати спортни сандали. Докато го приближавам, виждам, че е широкоплещест и белокос. Под ризата гърдите му изглеждат загорели. Заключавам, че е миньор. Опитвам се да го заговоря възможно най-спокойно. Не се получава много добре. Става нащрек. И все пак не ни пропъжда. А. го пита дали можем да седнем до него. Сядаме. Питам го какво мисли за случилото се в мината. „Какво да мисля, нещастие и трагедия!“, отвръща той. Обаче при изричането на последното се усмихва лукаво. Знае, че е казал нещо формално и за да не секне разговорът, бърза да добави, че навярно питаме за нарушенията в мината. Вече съм решил да не слушам това, което някой ще бърза да ми каже. Отклонявам темата за нарушенията и питам дали хората в Симитли са бедни. Не са, казва той. Имат работа – в шивашки цехове, в малки земеделски фирми, в общинската администрация. „А може би тези, които влизат в мините, нямат работа и влизат поради недоимък?“, питам аз. Отговаря умерено. Има и такива, които влизат поради недоимък, предимно роми. Те отиват да работят като забойчици. Но мнозинството, в това число и немалко пенсионери, влизат заради допълнителния доход и не работят на предна линия. Дава пример с единия от загиналите. „Здраво момче, имотно, имаше кръчма“. Понеже предполагам, че това, което става под земята, е свързано със ставащото над нея, питам още за живота в общината. Отбелязвам, че градът не ми се струва запуснат. Потвърждава. Тогава питам за кмета. Името зове към мисия на земята. Апостол Апостолов. Три мандата кмет. „От коя партия?“, допълвам въпроса си. Втора лукава усмивка. „На последните избори – от партията „За Симитли“. „Защо го харесват и гласуват за него?“, питам. Оправил пътищата и градинките с европари, осигурил и постоянна заетост на стотина души. Това е казано с осъзната дистанция. Отново разбира какво по-сложно стои зад дежурните названия. Не го коментира, симпатията към кмета постепенно набира преднина. Съживил футбола в общината. Отборът на Симитли стигнал и до Б група. Където имало равно поле, вдигнал около него трибуни и направил стадион. Напомня ми на някого, на него също. Така идва и следващата тема – за политическата обстановка в страната. „Ами протестите в София, както мислят за тях хората тук?“, питам аз. Заявява, че ще изрази личното си мнение. Сторил ми се е деликатен човек – и поради лукавостта, и поради лекото заекване. Сега обаче се разпалва и това, което казва, ми прозвучава крайно. „Преди при Бойко имаше ред, сега няма никакъв ред“, е първата му преценка. „Тия комунисти всичко ще окрадат и съсипят“, е втората. Дотук нищо, което не съм чувал, но ето и третата: „С пляскане и усмивки нищо не става, атентат трябва, някой да се жертва“. Думата „атентат“ ме жегва. Не отговарям нищо, но не спирам да мисля за казаното. На следващия ден обаче минаваме покрай гроба на Яне Сандански в двора на църквата „Св. Кирил и Методий“ край Рожен. На една от стените плоча, на която пише, че ктитор на църквата е „гражданинът Яни Сандански“. Гражданин! По тия места май във всеки гражданин дреме по един барутлия, в желанието за свобода и ред припламва безредие. Та вероятно в очите на моя информатор и аз, и всички мирно протестиращи приличаме повече на порцелановата Мис Стоун, отколкото на истински общественици. След думата „атентат“ не мога да не го питам с какво се занимава. Деликатността бързо се връща. Земеделец. После уточнява. Лозар. Има няколко декара лозе, произвежда вино и ракия. Не се е регистрирал като производител, продава без да плаща акцизи и не вижда нищо нередно в това. Внушава ми, че не го прави за да мами. Просто това е главоболие, което ще го разсее от важното в работата му. С красив жест описва над главата си дъга, все едно за да покаже как милва растенията. „Изсмукват ми негативната енергия“, обяснява с думи. Сега разбирам, че загарът, който съм видял в началото, не е от въглищния прах, а от слънцето. И че този човек никога не би приел доброволно да слезе под земята. Нито метафорично, нито буквално. Разказва, че по-рано, в началото на 90-те, въртял бизнес на средна нога. Зареждал магазини в София, търгувал с Гърция и Турция. Споменава имената на Карамански и Божков. С фина наслада, че ги е познавал, когато са били дребни измамници на Магурата. И с удовлетворение, дето не се е почернил като тях. После естествено заговаря отново за мината. Преди години изпитал любопитство да види каква е работата. Всички от неговото село отивали, поработвали, изкарвали допълнителни пари и точки за пенсия, само той странял. Та най-сетне, уговорен от някакъв братовчед, се наканил. Обаче подранил за срещата. За да влезе в забоя, трябвало да изчака да излезе дневната смяна и да застъпи нощната. Чакал десетина минути пред тъмния отвор, от който излизал смразяващ въздух. После, без да разбере защо и как, краката му сами го изнесли надалеч от района на рудника. Повече никога не се върнал и не проявил желание да разбере как се работи там. Разделяме се с Никола. Подобно на Омиров герой, който първо разказва пред своя сътрапезник историята си, а после си казва името, чак в края на разговора нашият информатор казва своето. Подаваме си още веднъж ръка и бързо се отдалечаваме. Остава ни да видим рудника. Пресичаме моста над Струма и попадаме в Ораново, преди отделно село, сега квартал на Симитли. На фона на оживения център, тук безлюдно, занемарено и безжизнено. Полуокръжност от окъртени блокчета – от онези, на чийто балкон очакваш да видиш сателитна чиния и овехтяло пране. Няма нито чинии, нито пране. Навярно никой не живее тук. Същото е и с рудника. Ако го гледаш отвън, не би казал, че той работи. Съоръженията са потрошени, всичко тъне в зеленина, бръшлян е превзел портата на мината, паянтови курници са намери опора на металната ѝ ограда, кокошки и пуйки тичат в зейналото край нея дере. Обикаляме няколко пъти. Никой не се появява. За да се върнем, минаваме под малък надлез. Засипан е с въглищен прах. На едната стена поредица от некролози, опръскани с черни петна. Срещу тях самотен поокъсан плакат. Зачитам го. Настоящият ръководител на мината Валери Манов и група негови съмишленици се явяват на последните общински избори. В листите на партия „Лидер“. Партия „Лидер“! Върху надлеза няколко жълти вагона с надпис ТЕЦ Бобов дол. Припомням си нещо, което Никола каза в началото на разговора. Че на последните парламентарни избори всеки миньор трябвало да осигури по пет гласа (неговият и на четирима роднини) за партия „Лидер“. Партията на Христо Ковачки, основният изкупчик, чрез ТЕЦ Бобов дол, на суровината, изкопавана в рудник „Ораново“. „А платиха ли им гласовете?“, попитах Никола. Трета лукава усмивка. В неделя се изкачаваме до Роженския манастир. Край входа на църквата „Рождество Богородично“ стенописи от XVI в., изобразяващи Страшния съд. Вляво от входа на църквата един от тях ме поразява. Стълба между отворилото се небе и зейналото като огромен червен змей пъкло. Обикновено върху библейските стълби има само един ред люде. Тук са два. Едните, короновани, с помощта на ангели, сигурно се изкачват, други, изкушавани от хвърчащите покрай тях дяволи, зашеметени губят равновесие и пропадат, за да бъдат погълнати от чудовището. Групите са много близо една до друга и са строго симетрични, но между тях няма пряка връзка. Няма и не може да има. Така са мислели хората през XVI в., отърсили се от феодалното мислене: доброто не може да се докосва до злото, тези, които се изкачват, вече не притежават душите на тези, които слизат, ами всеки е сам за себе си и решава съзнателно в коя от двете групи ще участва. Дали, в крайна сметка, този мит за разделението между изкачващите се и пропадащите по небесната стълба не е един от най-страшните митове на българския преход? Дали станалото в Ораново не ни подсказва, че в България продължават да съществуват горен и долен свят, които външно нямат нищо общо помежду си, не желаят да знаят нищо един за друг и всячески избягват да се срещат и общуват, и все пак са свързани и зависими един от друг? Отприщила се природа, нещастен случай, може би чиновническо недоглеждане, непремерен риск от страна на работниците и дори глупост – да. Но има и друга причина за нещастието. Симбиозата между човешката слабост и обществените изкупчици на души. Битовият феодализъм, укрит в покрайнините на трудно живващите ни градове. И псетата на столичните олигарси, охраняващи правото им върху живота и душите на българите.
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Кратка реплика към Маркиза и Дмитрий по повод БСП. Наистина въпросът не е в това колко дълго БСП ще остане на власт или в опозиция, а каква обществена идея и прослойка представлява и развива. Ясно е, че старият модел, в който БСП, като наследница на БКП, беше типична тоталитарна, класова и работническа партия, вече не е актуален. Днес за БСП не се гласува затова, защото си работник в завод, а най-често или поради очаквана дребна облага, или поради емоционални причини (носталгия, обидено самочувствие, гняв и пр.), или поради двете заедно. Такъв е и общо-взето смисълът на програмата „Орешарски“: да се върне поне малко самочувствието на бившите номенклатурчици, които се превърнаха в културни и социални маргинали през последните години, да се раздадат дребни облаги на по-бедните и на червените фирми лапачи на държавни средства, да се задържат над дъното пропадащите работнически предприятия като ВМЗ „Сопот“ или БДЖ. Действително това, което ще катурне и може би след време ще ликвидира БСП, не са кадровите и програмни грешки на този или онзи лидер, а пълната липса на инвестиция в развитието на обществената среда. |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7495 |
|
Георги Гочев - 2013-08-09 13:29:57 |
|
|
Вмъквам се с едно несъгласие с уважаемия маркиз-с част от неговата проекция за пътя, отнасяща се до възможност БСП след дългото стояние в опозиция да се реформира в "истинска европейска левица" Няма такава възможност. Нито днешната БСП на власт, нито следващата в опозиция не могат да се променят към европейското. Другата алтернатива е само прекратяването на дейнъстта на това образуване (което пак не вярвам че може да стане чрез саморазпускане) може поне в някакво хипотетично пространство да освободи място за европейското ляво. Свидетел съм как то беше унищожено от БСП през 90 години. Нищо не се е променило! |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7494 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2013-08-09 10:33:54 |
|
|
Простете, „всяка конструктивна” /в първия абзац/ да се съгласува с „нова реформаторска партия-обединение или организация за предизборна гражданска инициатива”. |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7493 |
|
Dekarabah - 2013-08-08 22:26:30 |
|
|
Георги, ще Ви подкрепя в това, че без компромисно „единофронтство” и разумно взаимодействие с ГЕРБ всяка конструктивна, необвързана със наложилия се /и набрал финансова мощ/ номенклатурно-комунално-комунистически модел на псевдоевропейско развитие на страната ни, няма да има нужния потенциал за електорално окастряне на абсурдната сегашна тройна коалиция. А това е задачата на задачите!
Проблемът за обществената справедливост, за връщането към изворите на морала ни като материално независими, свободно предприемащи начинанията си за почтено проспериране /и защитени от закона в това/ граждани, ще се решава дълго с разширяващо се усилие на гражданския потенциал на нацията. Тук образованието, пречистено по Шишмановски, и законността, оглавена от най-достойни и неподкупни, ще имат водеща роля. Медиите, също пресети и огледани като обективност, независимост и заплащан според истинския /на полза роду/ професионализъм труд, могат бързо да ни отведат към традиционни и европейски ценности.
Някъде вече споделих – трябват ни още два последователни мандата, в които БСП и етническата партия ДПС да се опитат КАТО ОПОЗИЦИЯ да „доказват, че са загрижени” за специфичния си, труднопробиваем за посланията на променилия се свят, електорат. През същото време, заместилите ги в родилото се най-сетне проевропейско гражданско пространство на България други управляващи ще се наложи да покажат и направят неща, които „други народи са направили за столетия”/съжалявам, Пети конгрес на БКП, 1948 г./ Но този път – образовано и без съветска „помощ”.
За ГЕРБ също вече някъде съм казвал какво мисля. Сега ще си послужа с Вашето, уважаеми Георги. Надявам се, че се катерят по по-светлата и негреховна страна на Стълбата. Че имат недовършена все още възможност да се утвърдят като нормална европейска партия, като „чистилище” за организирано, национално-полезно гражданско действие.
|
Тема № - 81 |
Коментар № - 7492 |
|
Dekarabah - 2013-08-08 21:52:35 |
|
|
Прочетох статията на Огнян Минчев в Медиапул и се възхитих. Действително това е един от най-добрите и пълни текстове, написани в скорошно време по темата „български живот“. Същевременно Минчев казва ясно и точно във втората част на статията си какво основно трябва да влезе в програмата на една бъдеща обединена десница. И именно тук се появява ключовият въпрос, по който статията не взима отношение. Възможно ли е настоящата десница да осъществи този проект без ГЕРБ? Един бегъл поглед върху участниците в т.нар. „Реформаторски блок“ доста усложнява отговора. Засега вътре са столично центрираните ДСБ и „Синьо единство“, евроцентристите ДБГ, зелените, ориентираната, поне на програма, към непоробените от ДПС малцинства „Народна партия за свобода и достойнство“ на Корман Исмаилов. Кой от тези може да стане носител на идеята за „социален консерватизъм“, развита от Минчев? Може би най-голямото табу около Реформаторския блок е необходимостта от сближаване с ГЕРБ. Сигурен съм, че по тази тема се спори много сред лидерите на блока. Защото е ясно, че заедно с ГЕРБ реформаторите се излагат на опасността да бъдат отблъснати от протестиращите срещу статуквото, но без ГЕРБ се излагат на опасността да не бъдат припознати като управляващи другаде освен в центъра на София и да завършат като поредната дясна бутикова партия.
Решението на този проблем е наистина такава широка програма за „българското“, около която могат да се обединят, поне първоначално, повече десни партии и повече обществени групи, които се идентифицират с тях. Ако има такова базово съгласие по това какво е българският живот, въз основа на него всяка от десните партии може да развива и отделен по-конкретен модел, съобразен с профила на своите привърженици. В момента именно това общо липсва и опитът то да се замести от обща стратегия за борба срещу олигархията не може да бъде успешен. Защо? Защото без разгърната и посочима идея за национална идентичност няма как да разберем кое в нас самите ни прави търпеливи към обществените нередности и в някои случаи неволни, че и волни сътрудници на олигарсите. Самоцелното премахване на няколко знакови лица от публичното пространство, сигурен съм, няма да реши абсолютно нищо; защото националният ни характер и обществените ни навици ще произведат веднага други олигарси, които да заместят свалените. Затова и е толкова важно бъдещите реформатори да бръкнат надълбоко в българския бит, а не само да разместят няколко фигури от повърхността. Трябва да се лекуват причините за пораждането на олигархия и условията, в които тя се възпроизвежда постоянно, а не толкова резултатите от този процес. Условията и някои от причините са назовани от Минчев, но не пречи да се повторят: тънещата в мъгла история на първоначалното забогатяване през 90-те, все още затворените и постоянно манипулирани досиета, умелото преобличане на предишната партийна върхушка в идеологията на либералната демокрация, приватизацията, „Възродителния процес“, разсипването на малкия бизнес и задушаването на личната инициатива, разсипването на селата и малките градове, разрушаването на семейната етика и пр.
Спирам тук и препоръчвам още две великолепни четива по темата. Първото е на нашия проф. Михаил Неделчев, един от активно участващите в обществения съвет към „Реформаторския блок“. Та препоръчвам студията му за Левски в последния, 28-ми, брой на сп. „Следва“, озаглавена „Левски между България и Европа“. Втората ми препоръка е есето на Бойко Василев за Иван Шишманов, цитирано в края на статията на Огнян Минчев. То е озаглавено „Потурите на професора“ и може да се прочете тук:
http://bgonair.bg/bg/analysis/comments/poturite_na_profesora/ |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7491 |
|
Георги Гочев - 2013-08-08 18:36:36 |
|
|
Уважаеми г-н Гочев,
Колегиален /този път и журналистически/ поздрав и за втората Ви стълба! Винаги съм смятал, че изкушеният хуманитарист успешно може да се превъплъти в „разказвач на дневното-ставащо”. То и примерите са хиляда…
Никога да не Ви смущават „хапливите и грубите”. Те могат само да Ви закарат по-навътре в истинското виждане и по-нагоре в трайното избиране! Позволявам си да го кажа „напътствено”, защото познавам тегобата на мълчанието.
Изцяло съм убеден, че гласовете на професор Богданов, доцент Баджаков и д-р Гочев вършат неумолимото си дело в едно вътрешно протичащо българско време.
Вярвам в преобразуващата гражданска енергия на НБУ!
|
Тема № - 81 |
Коментар № - 7490 |
|
Dekarabah - 2013-08-07 22:14:37 |
|
|
И за заглавния текст, и за коментара - така е, по подобен начин трябва да разчитаме събитията, разчитайки и самите себе си. Защото разбирайки нещо, участваме в разбирането. Виждате в тези два текста добрия темперамент на Г. Г. - да бъде конкретен, без да е прибързан, но и да не се поддава на удоволствието да влиза интелектуално в по-общото, което замъглява конкретността. При това добро, което имаме тук, не пропускайте и прекрасното есе-програма на Огнян Минчев в Медиапул. |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7489 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-08-07 08:21:01 |
|
|
Коментирам се сам и защото проф. Богданов създаде прецедент, и още повече заради темата и тезата на текста в другия, теоритичен форум – естествената асиметрия. Така е, не съвпадам първо със самия себе си. И текстовете, които пиша, са и опити да се направя по-съвпадащ и хомогенен. Е, този, който е публикуван тук - „Нова приказка за стълбата 2“ - не е такъв. По причини, които ще се опитам да обясня в този коментар, той стана по-асиметричен от другите ми текстове. И като теза и отношение към това, което говоря, и като съотношение между описание и анализ. Обаче, твърдя също, стана по-верен от по-симетричните ми текстове.
Когато се случи нещастието с миньорите, не знаех нищо за Ораново и Симитли. И сигурно нямаше да си направя труда да науча повече, ако поради ситуацията в страната медиите не бяха създали краен контраст между живота около мината и живота в столицата. Та воден от този контраст, се зачетох в интернет. Google street view ми показа мястото. Когато кликнах, се озовах право в сърцето на циганската махала и пред мен изникна нещо, което не знаех как да нарека – някакъв куб, скован с бирени капачки от ламарина, кашони и азбестова изолация, пригоден може би за живеене, може би за оцеляване. Живеене като оцеляване – хлъзнах се по тази писта. Понеже и концесионерът на мината изглеждаше (и, впрочем, продължава да изглежда) пълен мошеник, лесно си изградих мнение, че случилото се е причинено най-вече от колониалната политика на столичните олигарси в малките градове на провинцията. Не че това е невярно, но не е всичко. Все едно, заминах за Симитли с нагласата, че ще видя новото българско робство. Че съм тръгнал по следите на българския „Жерминал“.
Това мнение се разколеба първо от видяното в центъра на Симитли. Доста по-добре поддържан, да речем, от центъра на Хасково, и някак по-жив. После срещнах споменатия в текста Никола, който спокойно и без реторика ми обясни, че греша, като си представям, че местните са бедни и нещастни роби. Да, в мината слизат и бедни, предимно роми, които нямат друг избор, но мнозинството са заможни и могат да вършат и друго, с което да си вадят хляба. Е, добре, рекох си, ще си променя мнението. Да, обаче и градът, по подобие на човека, не е идентичен на себе си. Централната част на Симитли е една, квартал Ораново, където е мината, съвсем друг. Струма разделяше двете половини на града не само физически, но и социално. Докато едната беше жива и прясно боядисана, другата беше обезлюдена и се лющеше. Така че това, което видях в Ораново, на свой ред не съвпадна с новото мнение, което си бях създал за Симитли след разговора с Никола. Появи се и престъпната интрига с Христо Ковачки и нещата съвсем се разклатиха.
Обикновено когато искам да представя свързано и като цялост един свят, чиито части не са симетрични и не съвпадат една с друга, търся символ, който да обединява противоречията. Това съм научил от четене и препрочитане на Мишел Турние. И сега постъпих така – потърсих символ, който да свърже първото ми мнение с второто, единия образ на Симитли с другия. Понеже пътуването беше освен репортажно, също и отпускарско, символът се намери в Роженския манастир. Описал съм го – изображението от XVI в. на небесната стълба. Описал съм го, но с пропуск, който сега допълвам. То, както и цялата стена на църквата, са в графити, издраскани в годините, когато манастирът е западал. Когато „Дневник“ публикува текста ми и под него започнаха да се появяват коментари, някои от тях много хапливи и груби, разбрах каква функция изпълняват тези драсканици върху стенописа със стълбата – да направят това, което се опитва да бъде подредено, оразмерено и цяло, неподредено, неоразмерено и нецяло. Т.е. охулването, колкото и да е грубо, има тази положителна страна, че кара онова, което иска да изглежда някакво, да бъде по-живо и да си наложи да се разбере и като друго.
Което е вярно за моя текст, е вярно и за програмата как ще живеем в България през следващото десетилетие. Аз самият не подкрепих „Харта 2013“, не подкрепям и програмата на Реформаторския блок именно по тази причина. Нито единият, нито другият документ (всъщност казвам „документ“ условно, защото аз поне не знам да има огласена разгърната програма на блока) си дават някаква сметка, че, първо, България не е хомогенно цяло, и, второ, това, което се нарича „олигархия“ и което изглежда затворено в трезора на Цветан Василев, се е сраснало толкова много с различни пластове на българския живот, че не може да бъде изтребено, ако не се направи опит за разбиране и поправяне на тези пластове. Под столичната олигархия на Василев и Ковачки има по-дребни местни феодали като Симитлийския управител Манов, под който обаче има обикновени българи, които са склонни да живеят с единия крак в безредието и да си затварят очите за неправди, за да бъдат малко по-богати. Затова и много уважавам казаното от наши колеги по повод на това, какво може и трябва да се направи в България, за да се преодолее статуквото, но всичко ще си остане само едно добро пожелание, ако не се бръкне надълбоко и не се излезе от София. Впрочем, тя и София не е една и не е хомогенна, но за това в друг коментар. |
Тема № - 81 |
Коментар № - 7488 |
|
Георги Гочев - 2013-08-06 17:37:48 |
|
|
|
|
|