ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
ДИАЛОГЪТ «ФЕДЪР» НА ПЛАТОН |
Идеологията на любовта в диалозите «Пир» и «Федър» на Платон |
![](http://bogdanbogdanov.net/images/discussion/little/9_1.jpg) |
(продължение от: Любов и разказ)
БОГДАН БОГДАНОВ
«Федър» Този очевидно по-късен от «Пир» Платонов диалог предава пряк разговор между Федър и Сократ. Разговорът има уводна, интермедийна и епилогична част с равностойни реплики на двамата участници и същинска част с неравностойни реплики. Същинската част на разговора е в два раздела. Първият по-дълъг е поредица от три слова по темата за любовта, а вторият по-кратък е диалогичен и е по темата за доброто слово. Що се отнася до протичането на смисъла, както и в «Пир» то е структура от две линии – на репрезентирането, което с различна интензивност обхваща целия диалог, и на рефлектирането, съсредоточено в същинската част на диалога. В линията на репрезентирането е разгърнато само едно събитие-ситуация – това в увода, останалите са съвсем кратки. Въпреки това репрезентирането във «Федър» не е само рамка на същинския разговор, каквато е в няколко късни диалози на Платон. В това отношение диалогът прилича на повечето по-ранни и зрели диалози – в линията на репрезентирането се трупат смислови оттенки, които определено поддържат линията на рефлектирането. Независимо дали са разгърнати или по-кратки, събитията- ситуации, които се представят във Федър», образуват един вид косвено повествование – данните за тях са изказани или се извличат от репликите на двамата разговарящи. Като казвам данни, имам предвид описанието на мястото на разговора, сведението за срещата на Федър и Сократ и няколкото регистрирани в техните реплики малки събития – като това, че Сократ кара Лизий да извади из-под плаща си свитъка със словото на Лизий и да го прочете или че Сократ завършва набързо първото си слово и иска да си тръгне, но остава, като споделя защо. Тълкуването на това малко събитие е двусмислено. От една страна, мислейки светски реалистично можем да не обърнем внимание на обяснението на Сократ и да кажем, че събитието е просто оставането и произнасянето на второто слово. Но можем и да повярваме, че личното му божество, т.нар. daimonion, го укорило, че постъпил нечестиво спрямо Ерос с тезата си за любовта, и като един вид очистителна жертва или палинодия по примера на прочутата втора песен на Стехизор за Елена го накарало да остане и да произнесе второ слово. Като казвам «повярваме», имам предвид не буквално. Можем да се отнесем с доверие към историческия контекст на текста, за който мястото на разговора е отворено и Сократ и Федър не са сами. Има и невидим трети, с който те се съобразяват. Така че дори да измисля, Сократ прави това по достоверен за онзи контекст начин. Но и по-тясно, и по-широко разбирани, малките събития на спирането на първото слово, на оставането и заемането с второ слово са свързани линейно в коментираната линия на повествованието и репрезентирането. Що се отнася до рефлектирането в същинския разговор, както при «Пир», така и при «Федър» има колебание как да се разбира тази линия на текста, дали да се отдели като един вид рамков текст, или да се свърже смислово с линията на репрезентирането в диалога. Към второто насочват неформалният характер на репрезентирането и особено двучастността на същинския разговор. Както и при «Пир», тази двучастност издава, че рефлектирането в Платоновите диалози протича неравно, че започва от по-ниска степен и след това се усилва, след което се понижава и спира. До такъв момент на сякаш максимално повишен смисъл се достига във второто слово на Сократ в първия раздел на същинския разговор, докато разговорът във втория раздел протича на сякаш понижено смислово равнище, като се повишава само за момент предфинално в дългата реплика на Сократ за писаното и устното слово. Та въпросът е дали в това повишаване и понижаване на смисъла участва и репрезентирането. Както вече казах, зависи как мислим за него, дали като за комбинация от неутрални факти и малки събития без контекстов смисъл, или като за косвена смислова линия в отношение с повишеното осмисляне в линията на същинския разговор. Според следвания от мен модел на разбиране, репрезентирането в Платоновите диалози, а и изобщо в старогръцките литературни текстове, е непременно рефлективно насочено, поради което както се влияе от пасажите, в които се рефлектира по-пряко и открито, така и влияе върху тях. Как е проявена тази косвена рефлективност в линията на репрезентирането във «Федър»? Като един вид насочване на смисъла в получаващия се ред от малки събития. Този ред започва още преди срещата на Федър и Сократ. Обичащият словото Федър е прекарал сутринта в дома на Лизий, после е излязъл извън града, за да се упражни в наизустяването на направило му силно впечатление негово слово. Сократ, другият обичащ словото, потънал в мислите си не е забелязал как се е озовал извън града. След което е събитието на срещатa на двамата. Тя е случайна, но изпълнена със смисъл - срещат се двамина обичащи словото, които поради тази обич остават заедно. Това не е без проблем - Федър обича писаното реторическо слово-творба, произнасяно пред аудитория, която просто се възхищава на уменията на автора на словото, докато Сократ обича доброто устно диалектическо слово, в което се достига до истина и което завършва с посяването на тази истина в душата на по-млад участващ в устното събеседване. Федър не знае нищо за тази разлика, докато попадналият на неговото незнание Сократ има щастлив повод да я формулира. Разбира се, остава неясно дали Сократ знае предварително това, което казва, или успява да го изкаже поради това, че попада на подходящ незнаещ. Но, така или иначе, ситуацията на събирането на двамата обичащи словото и изясняването на въпроса кое слово е достойно за обич, са свързани в обща смислова линия, проявена във външната тема на диалога - «Федър» е коментар-критика на едно слово на Лизий в две части. Предмет на първата част е изясняването на представената в словото на Лизий ситуация и идея за любовта, а предмет на втората част е друго провокирано от това слово изясняване - постройката и формата на писаното реторическо слово и съответно постройката и формата на по-доброто устно диалектическо слово, което би се справило по-добре с истината по темата за любовта. Сократ дава пример за такова справяне в своето второ слово в първата част на същинския разговор във «Федър». То обаче е само пример за по-добро слово. Колкото и пълно да е разгледана темата за любовта в него, не е ясно дали изложената истина бива посята в душата на Федър. Сократ се обръща към него и го нарича любимо момче, условията за посяването са като че ли налице. Но Федър остава по-скоро незасегнат от това, което Сократ казва и по темата за любовта, и по темата за доброто слово. Резултатът е непълен. Доброто диалектическо слово е представено като принцип на отношение към истината, но не е осъществено в ситуацията на това общуване. Предполагаме защо. Защото според Платон истинското диалектическо слово е устно, докато словото на «Федър» е писано и в този смисъл е само образ на действителното устно диалектическо събеседване. Да, но по този образ се разбира в какво се проявява основно доброто устно слово - във възможно най-висока вътрешна и външна свързаност. Тази свързаност изглежда налице в писания текст на «Федър». Обичането на словото свързва незнаещия Федър със знаещия Сократ. Свързани като в любовна двойка, те стават причастни към две мистерии – по-голямата на любовта и по-малката на словото. Причастяването към тях предполага човешкото свързване на Сократ и Федър, но не по-малко и друго по-висше свързване – на човешкото с извънчовешкото. Което е дълбинното основание разговорът във «Федър» да протича не другаде, а на свято място в лоното на природата, отворено към по-висши смисли и значения. Така че и като отношение на текстови части, и като съотнасяне на смисли «Федър» е процедура на свързване. Според Платон обаче това свързване е частично и компромисно, защото написаното слово се откъсва от своя автор и престава да бъде живо. Да, но както многократно опонираме на Платон, ние разполагаме в написаното слово с образ на живото. Имаме пред очи това лъкатушене на подвижен нарастващ, на моменти усилван и разширяван смисъл и по неравния ход на това ставащо донякъде свързване можем да се досетим за идеала на сигурния ход към несравнимо по-пълното свързване, което се осъществява в живото слово. Можем между другото и защото разполагаме с добра опора в писаните Платонови диалози - със сравнително по-откритото, по-пряко и по-нелъкатушещо рефлектиране в текста на т.нар. същински разговор. Линията на рефлектирането по темата за любовта в първата част на същинския разговор във «Федър» е ред от три слова - едно прочетено на измислена тема от Лизий и две устни на Сократ. В първото слово Сократ коментира критически и коригира словото на Лизий, а във второто добавя към тази критика критика и на своето първо слово, като излага пространен възглед по обсъжданата тема. В хода на това вътрешно диалогично постепенно, преминаващо през различни фази постигане на знание се оформя и самата тема, и се достига до смислов предел в нейното разбиране. Нарастването на смисъла преминава през няколко степени. В първата най-ниска степен, в прочетеното от Федър слово на Лизий темата все още не е оформена. Вниманието е насочено към репрезентиране на причудлива ситуация – невлюбен мъж убеждава юноша да станат приятели. Основният аргумент на говорещия в словото на Лизий е негативът на реалната ситуация на подобно уговаряне - тя трябва да се избегне, защото е вредна. Вредно е един юноша да се отнесе благосклонно към влюбен в него мъж и да стане негов приятел, защото влюбеният се стреми да постигне тялото на юношата и да удовлетвори любовната си страст; след кратко напрегнато приятелство, което отделя юношата от другите близки хора, влюбеният изоставя своя приятел. Докато както правеното от невлюбен уговаряне, така и приятелството с невлюбен е полезно и добро, защото юношата спечелва траен приятел, който продължително и безкористно му прави добрини. Това реторично противопоставяне се опира на имплицитно знание за реалната любов и нейното протичане. То е съставено от три следващи един след друг момента – на влюбване, уговаряне и образуване на приятелска двойка. По употребяваните думи в старогръцкия оригинал се разбира, че любовта (eros), която се случва на единия от двамата партньори, е динамично нещо от състояния и събития. То започва с причинено от красота влюбване, после е състояние на влюбеност, което кара влюбения да се домогне до любимия, и накрая е удовлетворяване на любовната страст. Докато другото, което съпровожда любовта и се случва и на влюбения, и на неговия любим като благосклонността и получаваните добрини, е приятелство (philia). Оттук и въпросът как се свързват любовта и приятелството, дали едното преминава в другото, дали любовта на влюбения преминава в обич към любимия и на свой ред благосклонността на любимия в обич към влюбения. Единият отговор е, че любовта преминава в обич и приятелство, докато според другия отговор това не става. Лизиевото слово следва второто разбиране. Любовта е влюбването, състоянието на влюбеност, домогването на влюбения до любимия и телесното удовлетворяване на любовната страст. Те се свързват в недълготрайно нещо, ясно различно от обичта и приятелството. Оттук и имплицитното определение в словото на Лизий, а и в обичайното всекидневно говорене по темата - любовта е неразумна страст, която води влюбения до неверни твърдения и вредящи на любимия действия в разрез с доброто. Доброто е разумността, трайната приятелска връзка на основата на цененето на характера или на личността на партньора, както бихме казали днес, докато лошото е неразумността, нетрайността и цененето на телесното удоволствие, каквото е всъщност любовта. Независимо от обърканото несистематично изложение, за което Сократ критикува Лизий, едномерният възглед на говорещия в словото на Лизий е ясен - реалната любов е динамично нещо, но не дотам, че да преминава в обич и приятелство. Като поредица от влюбване, състояние на влюбеност, домогване до любимия и удовлетворяване на любовната страст, любовта е привидно протичане. Отделните й моменти са всъщност изравнени в едно събитие и едно повтарящо се значение – любовта е неразумна нетрайна страст по външна телесна красота. Или казано в друг отчет, тя е напълно идентично на себе си нещо. Това съвпадане на идея, определение и реален феномен издава механизма на характерния за всекидневното говорене начин на разбиране – непротиворечивото свеждане на едно по-конкретно нещо до по-общ ценностен предикат. Както става и в словото на Лизий – имплицитно визираният феномен на любовта просто съвпада с предикатите синоними лошо, вредно, нетрайно и неразумно. Задачата на Сократ в неговото първо слово-критика е да подреди неподреденото и да експлицира това, което се твърди имплицитно в словото на Лизий. Без да променя тезата и формата на реторическото говорене, той прави две корекции – 1. насочва вниманието от външната форма на подредбата и избора на средствата на израз към съдържанието, към истината за това, което се обсъжда, и 2. поправя измислената ситуация. Според Сократ говорещият в Лизиевото слово е влюбен, който лукаво се прави на невлюбен. След което Сократ се заема с експлицирането на имплицитната тема в словото на Лизий и формулира важното методическо положение, че преди да се разсъждава за ползата и вредата от любовта, трябва да се определи какво е любов. Заемайки се с това определяне за разлика от Лизий Сократ не бърза към разгърнат предикат, а определя любовта първо по-общо - тя е желание. След което определя и желанието – то е вроден стремеж към удоволствие, проявен като по-силна или по-слаба необузданост. Желанието-необузданост е негативна страна в човешката душа в отношение с позитивната на придобитото мнение, устремяващо душата към съвършенство. Тези две страни имат външна и вътрешна проява. Външно са стремене към различни неща, а вътрешно са противоборстващи сили, които се надвиват една друга и овладяват душата. Когато стремежът-необузданост е силен, той надмогва по-слабия стремеж към съвършенство. Което се отнася особено за голямата необузданост на любовта. В този пункт Сократ предлага разгърнато определение на любовта – тя е «желанието, което без разум владее нашето мнение, насочено към правилното и което устремено към удоволствие от красотата и получило страшна сила от сродните му желания по телесната красота е овладяло поведението ни», поради това и взима името си от думата сила (rome) и се нарича любов (eros). Колкото и иронично да е, особено в опита да определи не само идеята, но и думата любов, това определение поставя в зависимост разбирането на любовта от разбирането на други идеи и усложнява и идеята за любовта, и реалния феномен на любовта. Устременост на влюбен към любим, любовното стремене се оказва отворено към други реални желания-устремености, които не са любов. От друга страна понеже е към телесна красота, любовното стремене се усложнява от възможността да бъде не само различно, но и подобно на другото стремене - към нетелесна красота. Сократ следва опозитивната имплицитна теза на Лизий, но заменя абсолютната опозиция «разум без любов - неразумност с любов» с по-малко напрегнатото и по-съобразено с реалността противопоставяне «разумно стремене с обич - неразумно стремене с любов». То е по-ненапрегнато, защото двете му страни противопоставени като стремене към различна красота са свързани като стремене към красота. Т.е. въпреки че все още гледа към различието, Сократ се насочва към подобието и по този начин «зачеква» различната теза за любовта, която разгръща в своето второ слово. Както сам казва (267 c) в критическата втора част на същинския разговор, различното е това, че негативната лява любов бива свързана с неправилно отделяната от нея позитивна дясна. Нататък, следвайки идеята, че не друго, а истината гарантира качеството на една преценка, Сократ коригира тезата на Лизий за вредата за любимия от влюбения, като първо я разделя на две категории – на последствия за имуществото и близостта на любимия юноша с други хора и на неприятни преживявания и усещания в личните отношения на двамата. За да задържи любимия, влюбеният го откъсва от близките му и гледа той да остане без имущество, дом и семейство. Към което се добавя напрегнатото общуване с възрастния мнителен влюбен, досаден с преувеличените си похвали и укори и коварен и неверен, когато престане да обича и се отдели от своя приятел. Сократ заключава – влюбеният е вероломен, с тежък характер, ревнив, неприятен и вреден, както за имуществото и телесното здраве, така и за особено важното душевно изграждане на любимия юноша. Какво прави Сократ дотук? В един вид аналитично описание на ситуацията на любовта скицира цялостна картина на междуличностните отношения между влюбения и любимия в тяхното неравностойно, завършващо с разрив приятелство. С промяната на разбирането за любовта във второто слово Сократ променя тази негативна картина и очертава друга позитивна на равностойна обич и приятелство. Реалистическата достоверност на тези две като че ли универсално валидни картини прави силно впечатление на съвременния читател. Те са несъмнено реалистическо постижение, особено като се отчете, че то става в текст от епохата на атическата класика, когато за текстово регистрирано разбиране на любовта като интерсубективно отношение е все още рано. Още по-странно е обаче, че Платон достига до подобни реалистически скици в контекста на своята трансцендентна несветска парадигма за разбиране на човешкото. Причините са две. От една страна т.нар. несветска парадигма на разбиране не е трайно отворено формулирана в диалозите на Платон, а е нещо, до което се достига в неравен ход на разширяване на смисъла. В този ход има и фази на стесняване и съответно на оставане по светски начин в кръга на всекидневното и реалното. От друга страна във фазата на стесненото светско разбиране за разлика от своите събеседници Платон-Сократ третира човешкото по-разчленено, и то не само поради наблюдателност и реалистически опит, а и поради мислителния опит за разчленено разбиране на трансцендентното. Оттук и големият парадокс на Платоновата диалогическа философия - настроеният да обяснява трансцендентно Сократ обяснява по-реалистично сферата на човешкото отколкото правят това неговите събеседници с по-светска нагласа от него. Силна проява на тази дискурсивна парадигма, проявена от една страна като разширяващо се трансцендентно разбиране, а от друга като светско реалистично проникване, е второто слово на Сократ по темата за любовта. Завършилият изведнъж първото си слово събеседник на Федър не си тръгва, както първоначално се кани, а остава на брега на Илис, за да поправи сгрешената теза по темата и да задълбочи своята критика на Лизиевото слово. Сократ започва с коригиране на предиката, с който е определил любовта. Тя не е желание-необузданост, а нещо по-широко и сложно – лудост. Както постъпва и с желанието-необузданост в предишното слово, Сократ разглежда предиката лудост, като разширява неговото негативно оценъчно значение в посоката на друго положително – освен човешко негативно нещо лудостта е и божи дар, който помага на хората да бъдат отворени към големия отвъден свят. Тази положителна страна на лудостта Сократ разделя на четири божествени лудости. Представяйки накратко гадателската, мистерийната и поетическата лудост, той подчертава, че те са гаранти за йерархично подредени сполуки, най-висшата от които се поддържа от най-висшата четвърта любовна лудост. Тъй като лудостите са състояния на душата, следвайки хода на своя диалектически начин на разбиране, Сократ отваря голяма скоба, за да изясни природата на душата, като първо доказва нейното безсмъртие с аргумента за самодвижението, а след това представя с образна аналогия нейната структура - душата прилича на крилат впряг от колесничар и два коня. Междувременно Сократ отваря нова скоба, за да изясни идеята за същество. Съществото или живото е нещо, което се движи. Смъртното човешко същество, съставено от безсмъртна душа и смъртно тяло, се задвижва един вид отвън и затова движението му е временно за разлика от безсмъртното същество на бога, чието движение е самодвижение и затова не престава. Сократ затваря тази по-малка скоба и се връща към голямата за душата, за да различи божията от човешката душа - божията е съвършена и се управлява лесно, докато човешката съдържа в себе си труден за овладяване елемент, един вид отпечатък на смъртното тяло. От определението на живото същество като движещо се и самоуправляващо се и определението, че източник на това движение е безсмъртната душа, Сократ се връща към модела на движението, представен с образа на колесницата с двата коня и колесничаря, и развива втори образ – на оперяващата се душа, която се издига нагоре. Така мисленето за душата-триелементна структура посредством репрезентацията колесница се допълва от друга репрезентация – душата прилича и на птица. Смисловата цел на комбинирането на тези два символа образни аналогии е да се представи комплексната жизнена подвижност на душата. В първия случай мотор на движението е отношението между колесничаря и двата коня, разнобоят между лесното подчиняване на единия и изключително трудното на другия. Защото колесничарят заедно с лесно подчиняващия се добър кон е устремен към идеалната красота, докато лошият кон ги влече към телесната красота. Във втория случай мотор на движението е нереалистичното реалистично представено оперяване. Голата недвижеща се душа се покрива с пера и окрилена полита, когато види тукашна красота и си спомни за отвъдната красота, видяна за кратко в по-раншен живот. Това виждане-спомняне е битиен познавателен акт, но и нещо мощно емоционално, проявено и физиологично - сърбеж-болка-удоволствие, радост-болка, сладко-горчиво, както казва Сафо. То е самото изпитване на любов. В плана на Платоновото разбиране за реалност тези две страни са в йерархично отношение. Любовта към друг човек, която се изпитва физически, е нещо по-съществено – познавателен акт е на преход от конкретна красота към красотата изобщо и същевременно е битиен акт на преход от тукашен към отвъден свят. Любовта стремене към красота е момент от насочено нагоре и отвъд движение на душата, чиято цел е да се откъсне от размитата неясна истина в тукашната реалност и да влезе в досег с чистата истина на по-действителната отвъдна реалност. Живеенето е насочено нагоре и отвъд движение към блажено познание. Разбира се, има разлика между живеенето на боговете и хората. При боговете, организирано като тържествено шествие, то е общо регулярно спускане и издигане към идеалните неща отвъд небесния свод за общото им съзерцаване и общо изпитване на трайно блаженство. Докато живеенето движение на смъртните души е двойно безредно – всяка човешка душа се движи сама по себе си и до блаженото отвъдно достигат само някои. В един вид блъсканица и безредие само някои успяват да подадат глава над небесния свод и да зърнат за кратко идеите-идеални неща, преди да бъдат повлечени към неизбежното пропадане спускане надолу. Зърва нещо от изумителната отвъдност само кормчията ум, тази най-добра част от смъртната душа. Има ред в това кой успява да погледне в отвъднебесната реалност. Сократ очертава цялостна картина на възможните човешки съдби. Поради безсмъртната душа, вселена в телата им, човешките същества имат не един, а повече животи, в които, като преминават през степени на животинско и по-висше човешко съществуване и съответно през степени на възмездяване за лошото и възнаграждаване за доброто съществуване, някои достигат до блаженството на моментното зърване на отвъднебесната реалност и съответно до възможното съвършенство в този свят. Тези някои също са подредени в степени. По-горните са заделени за творците и добрите управници, а най-горната за правилно занимаващите се с философия. Сократ не забравя любовта – занимаващите се правилно с философия са и тези, които изпитват правилната любов, наречена неслучайно философска. Така че в тази обхватна светова картина на устремени към съвършенство йерархично подредени човешки съдби, отворени към другите две категории на живото - към животинското и божественото, не е пропусната и съдбовната познавателна функция на любовта. Тя е начин за предварителен досег с отвъдността и битието на чистата истина. Затова и доброто определение на любовта е трансцендентното - любов е идеалната философска любов, тази висша страст по истина и съвършенство. Да, но това разбиране не е отделено от цял ред иманентни разбирания. Защото любов е и самото изпитване на любовен копнеж, и устремеността към видима красота в този свят, и свързването с обичан човек в драматична връзка, в която има колебание между неразумна наслада и въздигащо обожаване. Всяко от тези иманентни разбирания може да бъде спряно, затворено и схванато като същност на любовта. Сократ не допуска това, като трупа повече иманентни определения и като ги държи отворени към трансцендентно максимално разширено разбиране, отвеждащо към разбиране на друго. Тези два акта са свързани в реалистична вероятностна верига – всеки от иманентните моменти на една любов може да преходи, но и да не преходи в друг иманентен момент, а и те като цяло могат да преходят, но и да не преходят в трансценденцията на идеалната философска любов. Сократовото иманентно разбиране е усилие по възможно трансцендентно. Тази разгърната теза за любовта отменя всекидневното разбиране в словото на Лизий - любовта не е идентичен на себе си предмет, който се разтваря без следа в предметно разбирана ценност, а драма на дълго постигане с много събития и много преплитащи се предмети. Любовта, твърди имплицитно Сократ, може да се обясни и да се разбере по-точно само ако се свърже с надхвърлящо я друго на фона на пълна светова картина. Светая светих на Сократовото разбиране е пренасянето на идеята за любов върху идеята за обич. Този, който чете «Федър» обаче не поддържа постоянно предложената линия на диалектическо трансцендиране и се връща към ясното разграничаване, а и към отделянето на иманентните моменти на любовта един от друг. Правейки това той не изпада в опозиция на Платоновия начин на осмисляне. Защото в неравността на диалогичното си мислене Платон е реалист и по нашему. Той от една страна следва трансцендентната парадигма на устната си философска система, от друга страна обаче в хода на диалогичното й внедряване отвреме-навреме я свива и разгръща един вид реалистични картини на иманентно изживявано любовно чувство и на иманентна драма на отношението с обичания друг. Особено силно се набива в погледа тази втора картина, разгърната от Сократ в края на неговото второ слово. На влюбения трябва да е достатъчно обожаването на любимия, той знае това и се стреми да постъпва така. Но лошият кон в душата му го влече към телесното. Това го изпълва със срам, той се дърпа, но, така или иначе, се люшка между обожаването и почитането и посрамването и угризенията. На свой ред се люшка и любимият, който отвреме-навреме възнаграждава с телесна любов верния влюбен и обърква взаимната обич с взаимната любов. Така в това колебаене между по-доброто и по-лошото двамата преминават и през компромиса на телесната любов и постигат в някаква степен и добрата взаимна обич, която свързва добродетелния влюбен с изграждащия се добродетелен любим. Любовни отношения като самата тукашна реалност, в която се случват – неравни и лъкатушещи, нацелени към постигано или непостигано съвършенство. Платоновата тукашна реалност на любовта е набор от три основни случая – на телесно отношение, което погрешно се нарича любов, на по-доброто драматично отношение на взаимна обич, описано във второто слово на Сократ, и на рядкото идеално поведение, което коментира в своята похвала на Сократ Алкивиад в «Пир». Пъстро нещо според Платон, откъснатата от чистата реалност тукашна реалност е проявена в йерархията на различни видове разбиране и различни поведения. В което е и високата ценност на любовта според текста на «Федър» – тя е рядък случай на възможност някой да влезе в досег с идеалната красота в този свят по едновременно познавателен и емоционално-преживелищен начин. Защото за постигането на другите неостензивни неща, както бихме се изразили днес, на другите идеали-идеи като разума и справедливостта, смъртният човек има само една възможност в този свят – да го направи косвено с философска рефлексия. Другата възможност е умирането и отиването отвъд според разгърнатата картина на умирането на Сократ, представена във «Федон».
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Хе-хе:-) благодаря за благодарностите! Истината е, че не някои други, не теорията и не методологията са важни (те са само образователни подходи), а точно и конкретно Вашите текстове, които нямат равни. Много са трудни, но са безкрайни по смисъл, по комуникативност, и също по това, което след текста остава като чувство. Понякога не чета нищо друго. Надявам се играта да стане, защото сме крайни и защото сме два варианта на едно слово в мъжки и женски вид:-). Нали всички казват, че жените сме много приказливи и моят приятел г-н Паламед постоянно ни се кара из форума. Снощи затворих текста Ви за "Федър" в един шкаф. Надраскала съм го.. Заключих го, защото като Урсула от "100 г. самота" - не искам да ме отвлича от действителността. Вие не може да видите текстовете си, но те - нямат равни – нямат равни хора и нямат равни текстове. Аз не се занимавам с класически текстове и интерпретацията им през вашата интерпретация е неземно изживяване, иначе, повярвайте ми, никога не бих си губила времето с нещо, което да не си заслужава. Извинявам се на всички във форума, че пуснах текста толкова недодялан и с толкова много правописни грешки, но просто нямам сили да го чета толкова дълъг, а и се страхувах, че ще започнем нова тема. За следващата тема няма да пиша дълъг текст, а само хайку!!!
Сърдечни поздрави за Вас професор Богданов! Ще чакам Вашия коментар много-много. Поздрави на фамилия Сократ и на г-н Паламед, разбира се! Слушайте Платон и правете истински разговори, аз от утре също ще се уча на това.
Ваша,
|
Тема № - 9 |
Коментар № - 302 |
|
Kradla - 2009-04-10 22:10:55 |
|
|
Благодаря, Крадла. С коментара си потвърждавате насоката на разбирането в моя текст, това, че настоявам за един вид семиотично-херменевтична усложненост, при която в опита да усвоим един текст като именно този неизбежно правим така, че текстът обраства със значения и смисли, които или няма, или има в дълбочина, и така като нараства и става друг, ни измества и прави други, без да преставаме да сме и тези, които сме. Вашият коментар представя разгръщането на този принцип. И тук е разликата. При мен това е само принцип, на който държа с практическа мярка. И аз съм преминал през знанията, които коментирате, но деловито надменно, защото има и други знания, а и друго за вършене. Докато вие постъпвате максимално обхватно. Така че прилагането на моя принцип ме радва и същевременно ме засяга критически. Което беше и първоначалното ми желание с отварянето на форума. Сега трябва да се вчета, да отговоря по същество и да нанеса нужните уточнения в това, което съм изложил. Непременно ще го направя. |
Тема № - 9 |
Коментар № - 301 |
|
Богдан Богданов - 2009-04-10 12:37:26 |
|
|
Theres a light
A certain kind of light
That never shone on me
I want my life to be lived with you
Lived with you
Theres a way everybody say
To do each and every little thing
But what does it bring
If I aint got you, aint got?
You dont know what its like,
To love somebody
The way I love you
Bee Gees, To Love Somebody
Завършената схема на образите във “Федър” пораждаше съмнение и изглеждаше все едно се опитва да конституира нещо, което не съществува – нещо, за което няма образ или нещо, за което има толкова сигурен образ, че съществуването му се подлага на съмнение. Схемата на образите разтеглена тотално като мрежа върху целия вертикал на репрезентацията – улавяше една действителност, в която нещата нямаха референции, освен едно от тях – освен един мой иманентен момент, който понякога се проявяваше в мен - и знаковата му природа иконично съвпадаше с образа на черния кон във “Федър”.
Писменият текст – както казва Сократ във “Федър” – не носи яснота и сигурност. Теоретично това показват и противоречията на конструктите във “Федър” – най-големият, от които - разделянето между темата за любовта и темата за словото. Несъответствията обаче надминаваха рамката на “Федър”. Коментарът на професор Богданов от 2009-04-03 11:13:56, например, абсолютно както във “Федър”, извеждаше/въвеждаше един имплицитен смисъл-преобръщане, една съвременна “палинодия” на Fading 7 и по-точно, на това, което Барт отбелязва като “фадингът в цялата му тревожност” - преобърнато във “фалшивото, свързаното монологично или диалогично слово не са нещо друго и противоположно на истинното и искреното”. За този коментар завързах началото на интерпретацията си, защото писмените текстове имат способността без да даряват привилегирована сигурност, да работят с реалността така, че да откриваме, най-малко – смисъла на желанието – референциален с това, че съществува в нас самите, които сме реални.
Та какво се случваше във "Федър". Дори сигурността на пътя беше толкова привидна, обградена от стени, реки, предания, писатели, митове, небе - като в електронна игра, в която достигането до по-горно ниво, изискваше преодоляване на по-тежко изпитание. В по-ниските нива на “Федър” конотативните значения строго казваха: любовта не съществува, така както не съществуват сирени и еднорози - защото няма видим референт, затова имат "нулев екстенсионал", затова метафорите са голи, както е гола и репрезентацията – защото няма какво да повтори, защото няма истина, на която да подражава - затова трудността на играта, освен с преодоляването на историзма, ще се повиши с нов играч – трансцеденталността, заради която ще трябва да скачаш на високо. Ако накрая излезеш жив, ако преминеш всички нива – ще получиш като дар – два коня – бял и черен (това ще е поредното изпитание обаче), защото ако избереш белия – трансцедентното ще те погълне, там, където душите и божествените отряди се блъскат в някакво пълно безредие, но ако избереш черния кон – това ще означава, че си победил. И ако се запиташ - защо черния, при положение, че според условията на играта, белият кон е божествен!? Играта ще отговори: ами защото в последното ниво, пропусна да видиш надписа над Триумфалната арка на Платон:
“СИЛАТА НА СЛОВОТО Е В ТОВА ДА ПОДВЕЖДА ДУШИТЕ!”
Ролан Барт с право задрасква "Федър" - най-голямата любовна идеология. Вбесен е повече, отколкото дори Ерос би могъл да бъде вбесен на Сократ при произнасянето на словото за предимствата на невлюбения. Срещу фрагмента, в който посочва аргументите си, Барт не отбелязва заглавието на произведението (за разлика от фрагментите по “Пир”), а като източник посочва само Платон (мъртвия автор), доколкото Платон за него е единствената жива реалност. Барт задрасква "Федър" още в началото - изключва го от любовния дискурс – отреждайки за него само една фигура – “чудовищен”: "Понякога с ужас си давам сметка за това преобръщане: аз, който се мислех за чист субект (подчинен субект: крехък, деликатен, достоен за съжаление), се виждам обърнат в нещо тъпо, което върви слепешката и премазва всичко под дискурса си; аз, който обичам, съм нежелан, нареден сред досадните: тези, които тежат, притесняват, присвояват си неприсъщи права, усложняват, искат, сплашват (или по-просто: тези, които говорят). Излъгал съм се грандиозно.”
Чудовището е родено от речта на Лизий и от първата реч на Сократ преди палинодията. Диалогът е изхвърлен от "Фрагментите на любовния дискурс", същевременно остава вътре, а с течение на времето, по тих начин дори бива реабилитиран някак в последната книга на Барт "Camera Lucida" (първа част, фрагмент 24), в която се среща интересен коментар-преосмисляне на "палинодията": "От снимка на снимка може би понаучих как действа желанието ми, но не открих природата (ейдоса) на Фотографията. Наложи се да призная, че удоволствието ми е несъвършен посредник и че сведената до хедонистичния си проект субективност не е в състояние да разпознае универсалното. Трябваше да се спусна по-дълбоко в себе си, за да намеря очевидността на Фотографията, онова нещо, видимо за всеки, гледащ една снимка, което я разграничава в очите му от който и да е друг образ. Трябваше да направя моя палинодия". Образите раждат желания, но образите могат да се разберат, само чрез по-висшата степен на желанието – тази на желанието вътре в теб, където се проявява тяхното действие. Образите и желанията могат да се разбират, само когато се изразят като знак готов за комуникация. Барт е отказал да разговаря с "Федър". Сократ е бил много по-търпелив от Барт, предоставяйки му литературата, интерпретацията и теорията на/за текстовете и тяхното въздействие. Федър е практичен диалог върху приложението на словото.
Ключът, който професор Богданов даваше за разчитане на “Федър”, беше “свързаността”. С помощта на теорията се опитах да експлицирам няколко акта на свързване, по метода на Гадамер, който казва, че “текстът трябва да се разбере като отговор на един действителен проблем”. Това реши в голяма степен част от нещата - както по отношение на образа (един въпрос, който ме караше да мисля, че при интерпретация, силата на образността (прекалена метафоричност), вместо да работи в полза на любовта, я измества в несъществуващото), така и спрямо херменевтическото предимство на въпроса, а оттам и по отношение на структурата на диалога. Теорията на Ханс Георг създаде моята метафора за "Федър" като конструкт от един гигантски въпрос, който беше втората част (темата за словото) и един гигантски отговор, който беше първата част на текста (темата за любовта). Целта на тази метафора изискваше чрез образа да се разчитат образите. Имаше и няколко други неща – две молитви, и знаци, които се преобръщат в нови структури и бележат различни смисли до безкрай.
Според Гадамер образът има битие, доколкото той не е едно и също с изобразеното. Образът представя нещо, което без това представяне, не би се представило (как да се представи черният кон, например). По този начин образът ни казва нещо за първообраза (божествената любов ни казва за реалната любов или обратно). Това е и начинът, по който Гадамер свързва образа с реалността – не може да има образ, ако за него не съществува първообраз - образът и първообразът могат да са и крайно различни, но образът винаги съдържа част от реалността на първообраза.
Целият текст на “Федър” беше изтъкан от експлицитни и имплицитни метафори - породени само от съпоставянето на образи – митични герои, музи, щурци - до там, че дори словото имаше образ: “всяко слово би трябвало да е изградено като живо същество – да разполага с някакво тяло тъй, щото нито да е без глава, нито без крака, ами да има среда и краища, които да си съответстват и да се вписват в цялото”. Най-голямата метафора беше тази на душата - колесничар с два коня - бял добър и черен лош, която по формулата за доозначаването се превърна в образ на любовта, защото навсякъде се представяше чрез стремежа си към любовта. Така душата, човекът и любовта се означиха в една метафора, която очакваше само четвъртия(петия) си елемент – словото.
По отношение на образите във “Федър” винаги се отдава значение и на думите -“Колкото и иронично да е, особено в опита да определи не само идеята, но и думата любов, това определение поставя в зависимост разбирането на любовта от разбирането на други идеи и усложнява и идеята за любовта, и реалния феномен на любовта.” В усложняването, напълно по деконструктивистки, от текста на “Истина и метод” се появи старонемската дума bilidi, от която идва Bild (образ), означаваща преди всичко "мощ" и "власт" и се сблъска с това, което Платон казваше - "Та желанието, което без разум владее нашето мнение, насочено към правилното, и което устремено към удоволствие от красотата и получило страшна сила от сродните му желания по телесната красота е овладяло поведението ни, това желание, вземайки името си от думата “сила”, е било наречено любов." Дали все пак, образът и любовта нямаха общо начало някъде в думите?
По интересен начин, въпросът за образа при Гадамер, се свързва с тълкуването на т.нар. репрезентация – която при нас е част от магическата формула на доозначаването. Репрезентацията ("моля, сприятелете се с това понятие" - както казва Шлайермахер) също е образ, но тя не е обикновен образ, а "представителство". За Гадамер репрезентацията е "поставяне в наличие". Това значение на репрезентацията се появява, тогава когато се субективизира понятието за идея. “Поставянето в наличност” не е нито чисто означаване, нито чисто заместване - това междуместие, което му принадлежи, го издига в един изцяло негов светово-битиен чин, в една собствена реалност. (Първоначалната ми формулировка "Репрезентирането е зависимо, но рефлектирането на текста е моята свобода" става още по-хубава.) По силата на тази теория за репрезентацията, многобройните образи във "Федър" започнаха да придобиват плът и кръв, а чрез тях и самата любов, защото, макар и трансцендентни, отнесени към един божествен ред, те излизаха в наличност, представляваха нещо съществуващо, нещо което има свое битие... и двата коня стъпваха по земята.
В тази посока работеше и фактът, че както метафорите събират обекта и субекта, така и диалектиката е тази, която събира обекта и субекта в "единството на един общ облик", разкриващ "съвместно иманото в предвид". Това можеше да се отнесе както за обекта и субекта в любовта, така и за херменевтичното "разговаряне с текста". Парадигмата, която започна от Гадамер, се продължаваше от великия код на Нортръп Фрай: "Когато мислим за думите, само метафората може да изрази в езика чувството за енергия, обща за обекта и субекта". При Платон думите са външен изказ на вътрешни идеи, на една вътрешна реалност. Тази вътрешна реалност, обаче не е само вътрешна, думите сочат съществуването на един трансцендентен ред "там горе", с които може да се общува само чрез мисленето, и който може да бъде изразен само чрез думи. Ако душата е любовта и в същото време тя е божествена - любовта може да се изрази само с думи. Така или иначе, словото е инструментът, с който Бог създава света. По същия начин, чрез словото се създава и любовта. "Словото е посредник", който довежда нещата до съществуване.
Първоначално приех, че “свързанността” се отнася за текста на “Федър”, но текстът на професор Богданов също ползваше този ключ. Отваряйки врата след врата, се озовавах в текстови и реални светове на разговор, които нямат равни, нямат време и нямат край -
Разходката на Сократ и Федър не е обикновена разходка – тя е фигура. За литературата от онова време тя е възможност за ставането на разказа, както Барт нарича разказа в “Пир” – “желание за разговор, продължил три километра”. Разходката като фигура прилича и на историята на Мишката от “Алиса в страната на чудесата”: “Моята история е тъжна и дълга като опашката ми” – казва тя, а Алиса се чуди - ”... че е дълга, дълга е, но защо пък е тъжна”. В анализа на професор Богданов разходката е представена пестеливо, но преобръщащо – тя е единственото събитие-ситуация и е част от репрезентацията. Отбелязано е само началото й в увода – някак отрязана, но същевременно “репрезентирането във «Федър» не е само рамка на същинския разговор”, въпреки че разходката е фигурата, която обрамчва сюжета на диалога. Това, което превръща тази фигура в събитие-ситуация, е не нещо друго, а двамата реално разговарящи живи човека. “Федър” е преизпълнен от разновидни по референтност репрезентации, преизпълнен от образи от различни светове, но първично истинското, най-важното е срещата на реалните Сократ и Федър. Репрезенацията в диалога не е едноредна - успоредно текат няколко репрезентации, тази която рефлектира за създаването на истинност и реалност - започва с "откъде идваш и накъде отиваш" и завършва с "Да тръгваме!" - като израз на движението, което е вложено в нас отвън и същевременно като условието на диалектиката. Структурата на текста е съвършена за пораждане на смисъл – реално движение по хоризонтала - Сократ и Федър, и още едно движение - по вертикала - човек-Бог.
Ако има за какво история на “Федър” да е тъжна, то това е непълният резултат: “Федър остава по-скоро незасегнат от това, което Сократ казва и по темата за любовта, и по темата за доброто слово.” Колкото и истинно да е репрезентирането, рефлектирането тук отвежда и в друга посока - близка до твърдението на Платон, че за различните видове души е необходимо различно по вид слово. Разказът е тъжен от провала на общуването - една катастрофа, която често се случва и днес. (връщайки се, по обратния път – те не говорят и преди това Сократ не го включва в молитвата си, замълчава.)
(Има още едно тъжно нещо в този диалог, освен Федър, и то е свързано с душите – “За срок от десет хиляди години никоя душа не се връща на мястото, от което е излязла – междувременно тя остава без крила.” Разбира се, има условия, според които годините на осъдените души могат да бъдат намалени, но това не прави историята по-малко тъжна, още повече че при мен тя се свърза с историята на Малката русалка на Андерсен, на която вещицата отрязва езика, за да й даде в замяна човешки крака. “Русалките нямат безсмъртна душа, не могат да я получат, ако не спечелят любовта на човек!”. Малката русалка не успява в любовта си заради загубата на словото. Бива превърната в морска пяна за триста години -"След триста години ще се носим из Царството Божие" - години, които могат да се намалят - ако намира добри деца.)
Макар и привидно сдържан, анализът, който професор Богданов прави, сблъсква със ситуации, които може и да не бъдат открити - една от тях е свързана с темата – една трета тема, различна от тези за словото и любовта – темата във словото на Лизий. Фигурата на темата е пречупена през различни експлицитни и имплицитни позиции, на едно ниво – вкараната още в началото, видимата тема за любовта се сблъсква с неконституираната тема за “нелюбовта” от Лизиевото слово, тази втора обърната тема, наречена от професор Богданов “причудлива ситуация”, имплицитно е преобърната още веднъж от Сократовото съмнение/анализ/разчитане: “според Сократ говорещият в Лизиевото слово е влюбен, който лукаво се прави на невлюбен”. Това преобръщане на “темата” в първата част на словото е отбелязано в анализа на професор Богданов по начин, който поражда един хиперсемиозис, веднъж в нарастване на смисъла в степени и втори път – нарастване на смисъла в посока към реалността. Действията на анализа по сложен начин завъртат неизчерпаемата смисловост на темата, за да се достигне до реалността:
“Сократ - прави две корекции – 1. насочва вниманието от външната форма на подредбата и избора на средствата на израз към съдържанието, към истината за това, което се обсъжда, и 2. поправя измислената ситуация.”
Ако първата корекция проектира движение от формата към съдържанието, в друг план можещо да се види като движение от реалното към нереалното, то втората корекция, поправя нереалното към едно макар и фикционално, но по- референциално случване. Така може да се продължи до безкрай (защото какъвто текстът, такава и интерпретацията) – и тук като в “Пирът” – смисълът няма ограничение, но има нещо общо с това, че "Всяка критика на творбата е винаги самокритика на интерпретацията" – едно завъртане на смисъла, силно характерно както за “Федър”, така и за “Идеологията на любовта” и за всичко това има причина – в тези текстове работят различни типове дискурс. Точно на това място, анализът на професор Богданов доказва, че ”Федър”, освен художествена литература, е и металитературен дискурс.
("Федър" едновременно е и литература, но и металитература – в текста това се доказва от редица факти – поставянето на въпроса за автора (при Федър, който носи словото на Лизий – “невидимият трети” и във втората част на диалога при разговора за писменото слова – “бащата на словото”, поставянето на въпроса за интерпретацията (Сократовите преценки за словата за невлюбените и търсенето на “другите слова”, в които има “нещо подходящо да го погледне човек, решил да разглежда слова”), въвеждането на “изкуството да се оправяш в противоречия” (“да уподоби всяко нещо, можещо да се уподобява, на всяко друго, което допуска това, и ако друг върши същото скрито, той ще може да го разкрие”), търсенето на примери, върху които да се опре говоренето (“говорим някак изобщо, без да имаме достатъчно примери”), поставянето на въпроса за писменото слово, отново “насочване към смисъла” от диалектиката и реториката към интерпретацията, към бъдещето на творбата, към “нарастването по битие”, към текста във времето и пространството ("Бъде ли записано веднъж, всяко слово може да бъде разгърнато навсякъде" ).
Това, че “Федър” е металитература, ясно се вижда и в двете определения за любовта и за словото, дадени във втората част на диалога, които коментират първата част.. В плана на диалектиката – “Както примерно сега за любовта – произнасянето на речта зависеше от определянето и какво представлява.”; в плана на реториката – “да можеш да разчленяваш дадено нещо видово на естествените му части и да внимаваш да не начупиш някоя като лош готвач. Както примерно двете слова преди малко разгледаха неразумната страна на съзнанието общо като един вид нещо.”)
Металитературността - това е голямото откритие, което при това не е имплицитно нито за “Федър”, нито за анализа на професор Богданов, но то се скрива по друг начин – в мъглата на паралелните репрезентирания. Във “Федър” репрезентирането на любовта е толкова силно, че смисълът се слива в едно до степен, че втората част на диалога спира да съществува – това е усещане – резултата от метафорите и похватите, над които обаче никой не се замисля – получавайки образа. Този план, съответно полепва и по нарастването по битие на диалога – неговите интерпретации, част от които е и текстът “Идеология на любовта”, в който изречението “Задачата на Сократ в неговото първо слово-критика е да подреди неподреденото и да експлицира това, което се твърди имплицитно в словото на Лизий” – не означава обикновено възнегодуване срещу нещо направено от някого, а означава – интерпретация в буквалния смисъл. Казано е “слово-критика”.
След металитературността, професор Богданов извежда едно друго любопитно понятие “косвено повествование”, което не нарича репрезентация. То също представя събития, но някак несигурни събития, които не са напълно реални – първото е изваждането на свитъка със словото на Лизий, а второто – личното божество, което кара Сократ да прекъсне първото слово и да остане за второто слово. Казва се: “мястото на разговора е отворено и Сократ и Федър не са сами. Има и невидим трети, с който те се съобразяват. Така, че дори и да измисля, Сократ прави това по достоверен за онзи контекст начин.” За нашия контекст, начинът е друг, но репрезентирането, остава косвено: Сократ и Федър не са сами, защото са заедно и носят със себе си словото – то може да бъде жив разговор, но може да бъде и среща с автора/текста (Сократ не иска среща с автора). Сократ и Федър са постигнали едно по-висше ниво, една по-висока референция, защото са отнесени един към друг – веднъж чрез реалността, и втори път чрез разговора – тази отвъднебесна реалност. (дали тук някъде не е мястото на митичната тройка) Мястото на личното божество е един жест, онова “в себе си”, в което можем да о-реалностяваме образи, желания и любов. Още на това място на косвено повествование във “Федър” Платон ни подготвя за голямото второ слово, в което връзките с нашия свят ще са слаби, а образите красиви и жадувани. Ние обаче вече имаме място за техния текст, разчетено от текста на професор Богданов.
Подобна подготовка за по следващия текст е и историята за преданията – още едно “повярвам”, което не е буквално:
“Не би било странно, ако също като учените хора не му повярвам. После бих могъл да си дам учен вид и да измисля, че тя си играела с Фармакия на една от близките скали. Духнал северният вятър, блъснал я и понеже загинала така, започнало да се говори, че била грабната от Борей. Що се отнася до мене, Федре, аз смятам, че подобни тълкувания си имат своята привлекателност. Но те са по силите на хора крайно способни, издръжливи на труд и не особено щастливи – и в нищо друго, а и защото подир това тълкуване е нужно да се заемат с оправянето на същества от вида на хипокентаврите, на свой ред и на Химера. И тръгва след тях тълпа от подобни Горгони и Пегасовци, безброй други невероятни фигури и какви ли не абсурдни същества с чудовищно естество. Ако човек не им вярва и воден от селското си здравомислие се опитва да търси във всяко едно от тях вероятното, много време ще му е нужно.”
Така прави Сократ и с нас – във второто слово ни дава ново поколение от образи на любовта, душата, доброто – като още преди това ни подготвя да повярваме в тях, без да ги изследваме и доказваме – защото това само би взело от времето ни за реални събития и разговори. Това е вид “насочване на смисъла”. В цитираното подготвяне Платон съзнателно преминава от реалното към митичното – “да” - казва той – “всяка история може да има реалност, и историята за Борей-Северният вятър и Орития – също може да има реалност, но това, с което можем да нахраним личното си божество – не е реалността”. (Една нова интерпретация на Борей може да бъде видяна във филма "Шоколад”) “Косвеното повествование” също е репрезентиране, но само за тези, които “повярват”. Едва тук отново заобичах образите на Платон, без да се нуждая от реалност, защото освен реалната реалност, човек има място за о-реалностяване и в себе си – понякога за човека тази реалност е причината и да остане, и разговорът да продължи – към други, още по-големи привлекателни светове, които са любовта – едно започване от по-ниска степен, което се усилва. (тук малко скъсявам от формулата за усилване на професор Богданов, но така иска личното ми божество)
Само ще спомена и мита на Платон за писменото и устното слово, тъй като той се нарежда в една парадигма с мита за Борей и Орития, вярата в преданията и образите от второто слово. Устното слово е по-добро, не само заради реториката и диалектиката, но и затова защото то е разговор, реална среща на хора в словото.
(По отношение на "писменото слово" - което при Свети Августин е "създаване на истината" в сърцето, чрез Бога, чрез изповедта, но и "в моята книга, пред многобройни свидетели" - Дерида тълкува това така "и ако той се изповяда писмено, то е защото иска да остави диря за своите бъдещи братя по милосърдие и същевременно с цел да разпали, заедно със своята собствена, и любовта на читателите. Писането е заради "после". Ако този, който чете продължи да чете, "той ще стане писането, пишейки себе си, превръщайки се в писане".)
Всички състояния на смисъла, нараствания и понижавания, зависят от разговора между двамата, които чрез ситуацията на срещата изграждат структурата на “Федър” от край до край – по хоризонтала, по който преминава тяхната заедност в реалността на говоренето и по вертикала – където летят понесени на крилете на желанието от личното божество на Сократ. Затова “репрезентирането е НЕПРЕМЕННО рефлективно насочено”, а не защото откритата при “Пирът” магическа формула на доозначаването е обичайна!!! Доозначаването, както и свързването - са две неща, които са “действителни в същинска степен”.
(Ще спра до тук с отварянето на вратите чрез текста на професор Богданов и ще се добавя само някои косвени значения, защото все пак, сме в писменото слово, четенето, на което ще изгуби време и ще ви остави сами. Един ден обаче ще се върна в този текст, за да си построя къща от смисъл!!! )
"Федър" реално е изграден, преплитайки похвати от реториката и от диалектиката, които стават обект на разговора във втората част на диалога. Откритостта има структурата на въпрос - казва Гадамер. Въпросът има смисъл - смисълът на въпроса е насоката, в която може да се даде отговорът - логосът на отговора има смисъл единствено в смисъла на въпроса - подвъпросното трябва да "виси", по начин позволяващ равновесие между "за" и "против". Покрай тази откритост, Гадамер, изследва и въпроси, които пряко се свързваха с “Федър” - първото условие за изкуството на разговора е човек да осигури съпътствието на събеседника. Изкуството на питането се нарича диалектика, защото е изкуство да се води действителен разговор. Разговорът има структурата на питане и отговаряне. Литературната форма на диалога връща езика и понятието в първичното движение на живия разговор.(Х.Г.Г казва, че днес такъв жанр е писмото, кореспонденцията, нарича я "особена форма на диалогична писменост", както и интерпретацията - "текстът представя един въпрос пред интерпретатора") Защо обаче първата част на "Федър" е отговорът - защото тя съдържа "противоположното" и "възможностите като възможности, защото дарява знанието за любовта, защото преодолява предубеждението в мнението, защото всеки въпрос предполага едно сократовско "знание за незнанието". (Във "Великият код" Нортръп Фрай дава друг пример - в дзен-будизма учителят преподава като отказва да отговаря на въпроси или като ги разчиства чрез парадокса.)
“Според древните гърци, между разговарящите е поставено нещо, към което те са причастни и спрямо което се взаимоотнасят... едва в разговора следва да се изобрети общият език. Разбирането в разговора не е чисто отиграване и налагане на собствената гледна точка, а е превъплащение в общото, при което човек никога не остава такъв, какъвто е бил." - казва Ханс-Георг. Така се случва и с Федър и с мен.
Федър съдържа две части, всяка от които завършва с молитва. (В "Освен името" Дерида интерпретира Бог като място - "тяло без тяло, липсващо тяло, но единствено тяло и място на всичко, вместо всичко, интервал, местоположение, раздалеченост". Молитвата към един възможен бог, означава, че произнасящият словото на молитвата казва: "Ако не ми дадеш себе си, то значи нищо не си ми дал." От своя страна мястото е словото. Това място не притежава нищо обективно и земно, то не принадлежи на никаква география, то не е това, в което се намира един субект или един обект. То се намира в нас. Бог е мястото, а мястото е слово и мястото се намира вътре в нас. Бог и словото са вътре в нас, образите на любовта са вътре в нас. (Спомнете си словото на Чарли Чаплин, в което казва: "Хана, чуй ме, царството небесно е вътре в нас!"). Първата част е по темата за любовта, а втората по темата за словото – границите на темите са свободни. Всяка от частите е построена диалектически чрез въпроси и отговори, ползвайки схемата на “по-доброто устно диалектическо слово, което би се справило по-добре с истината по темата за любовта ” – само чрез словото може да бъде разбрана любовта – "когато го допусне да разговарят, приеме да общуват". Въпрос и отговор!? Както казва във фрагмента "Диалектика" Ролан Барт в "Ролан Барт за Ролан Барт": “Понякога обаче двете понятия отстъпват пред откриването на трето, което не е синтез, а пренос: всяко нещо се завръща, но се завръща като Фикция, сиреч като нова извивка на спиралата.”
В друг план - ако се позовем на Аристотеловата "Реторика", то можем да разгледаме структурата на Федър и така: две части, първата, казва за какво е делото, а втората го доказва. Може би някъде в увода можем да открием и каква е целта, която преследва диалогът на Платон - а това би означавало, че целта е любовното писмено слово - обект на целия диалог - преминавайки през разнородни фигури...
Може би във “Федър” има исторически конструкти, които не съм разгадала. Разгадаването на историческото в творбата обаче би пренебрегнало собствените смислови изисквания на текста, които в диалога на Платон са навързани като в минно поле. Гадамер, изграждайки метода на своята споделена херменевтика казва, че "художествена творба е това, което се представя винаги при променящи се условия" –отново близо до Яус с неговото опосредстване между текст и сегашност. Четенето през матрицата на “миналото” може да разкрие реален смисъл, оставен във “Федър” от неговото време, но не и “действителните проблеми”, които могат да се отнесат към нас, а оттам и да се проектират напред и назад във времето. "Когато историческият въпрос се яви само за себе си, то това винаги означава, че той вече не се "повдига" като въпрос, а е остатъчен продукт на една невъзможност за по-нататъшно разбиране... Към действителното разбиране принадлежи такова възобновяване на понятията на едно историческо минало, което същевременно съдържа нашето собствено схващане. Това е "сливането на хоризонтите", което днес ни позволява да включим и стария Платон в нашия любовен дискурс, това е и отговорът на въпроса за “актуалността” на старогръцката литература, който професор Богданов постави в увода на книгата “Любов и разказ”. В традицията на "сливането на хоризонтите" Лиотар казва, че постмодернистите се държат по начин близък на този на Сократ: "Подобно на Сократ постмодерният мислител знае, че това, което знае е "нищо" и че това нищо е всичко." (точно на това място Лиотар определя какво е това "нищо", един от примерите е, че това нищо е анти-Герой и този анти-Герой е К. - може би Йозеф К, а може би е друго К.:-))) - текстовете съдържат собствените си обяснителни бележки.
***
Започнах да изграждам интерпретацията си по пътя на аналогията, с помощта на “всеки от иманентните моменти на една любов”, не като разумност, ценене и приятелска връзка, но наистина като телесно удоволствие. “Словата се пишат в душата” – нямам идея от къде съм го чула, така както и това, че любовта е винаги текст (“що се отнася до мен, “Федре”, за да мога да говоря и мисля, затова съм и влюбена в тези различавания и свързвания. И ако сметна, че и някой друг е в състояние да гледа в естеството на едното и на многото, тичам подире му „като по следата на бог“ ), че любовта е "отклонение от обичайното и общоприетото"...
Не спирах да се държа за разговора, "който всъщност сме самите ние" и също като Дерида си казвах: "дано да не интерпретирам прекалено свободно", но и като Сократ - "Онова което казвам, може да не бъде съвършено вярно, обаче нещо като него трябва да бъде вярно" – затова точно в тази свобода поставям въпроса си:
"Какво оставя днес за нас "Федър"?
(питащият е докоснат и заговорен от традицията - разбирането е проговарянето на самото нещо)
и получавам отговора:
ГОВОРЕНЕТО ЗА ЛЮБОВТА. Оставя ни едно обратно на фадинга - появяване - раждането на любовта от словото, образите на любовта, “аз” и “ти”, нашият разговор, думата, която сме забравили. Оставя ни боленето от бодежа на перата, но и един божествен кон, който да ни заставя да ходим при любимия и да му говорим за прелестите на любовната наслада. Един божествен ЧЕРЕН КОН с косми в ушите - единственият, който е наясно с цялата истината за любовта.
|
Тема № - 9 |
Коментар № - 299 |
|
Kradla - 2009-04-10 09:10:40 |
|
|
Анти-Дерида - 2009-04-09 07:51:12
Аз лично не мога да разбера какво еротично има във формулата E=m.c^2, където E е енергия, m - маса, а c^2 e квадратът на скоростта на светлината, разпространявана във вакуум.
Все едно да търся еротичен смисъл във формулата за изчисляване на равни месечни вноски при 3-месечно отчитане на топлоенергия.
Колкото и да е постмодерно има един необратим процес. И той е, че за разлика от хуманитарните науки, точните науки са по-сдържани в даването си към други науки. Разбира се, Вие, така както казвате, че Дерида е демоде, ще опровергаете и мен! |
Тема № - 9 |
Коментар № - 296 |
|
Истинският Сократ - 2009-04-09 15:31:21 |
|
|
Който е влюбен в лица от миналото или от бъдещето, да се стяга да гони скорост по-висока от светлинната, за да се измъкне от пространствено-времевия континуум и да срещне любимите си лице в лице (душа в душа).
Казват, че това се постигало лесно (и за тялото) с помощта на някои фармакони-омайни билета, известни и използвани дори в антична Елада. Не е изключено тях да е визирал Платон-Сократ във "Федър" ;-).
|
Тема № - 9 |
Коментар № - 294 |
|
Лелята на Сократ - 2009-04-09 08:34:45 |
|
|
E - kоето е енергията, следователно е душата, следователно е любовта и е равна на "две тела, покрити с една дреха" - видимо представено в m и с, които не са отделно, а са 2:-)! |
Тема № - 9 |
Коментар № - 293 |
|
Kradla - 2009-04-09 08:10:29 |
|
|
Ще задам много постмодерен въпрос, издържан в стила на Дерида и Юлия Кръстева:кои са еротичните смисли, които поражда формулата E=mc2? |
Тема № - 9 |
Коментар № - 292 |
|
Анти-Дерида - 2009-04-09 07:51:12 |
|
|
Крадле, много ме разсмя и пак разбълбука душата ми, с интересните си попадения (че "Федър" ни разплита) по пълнолуние :-)!
Във връзка с това, а и във връзка с лудостта, бих ти казала, че нямаш два черни коня - поне единият от конете ти за мен очевидно е зелен (не съм далтонист-ка) :-)!
Защо не спреш за малко да си боядисваш другия кон с боя за коса, та да видим какъв му е истинския цвят?
|
Тема № - 9 |
Коментар № - 291 |
|
Лелята на Сократ - 2009-04-09 04:58:45 |
|
|
Спите ли? Има прекрасно пълнолуние и може би е време да повием върколашки на покрива с поглед отправен към отвъднебесната реалност!
Няма по ужасен текст от "Федър". Но вече зная какво ми дава "Федър" и на мен(освен лудостта)!!! Възхищавам се на точността на господин Шарлюс, да - "Федър" е огромно чиле прежда, но не за да си изтъчем нещо, а защото ни разплита. Не зная дали Дерида вече е демоде (аз още го ползвам, наред с един куп други), но е жалко, че "Федър" не е демоде още - сега щях да си имам един строен модел за свят, а не отново съмнението - че вместо бял и черен, имам два черни коня.
Това, което много ми хареса е странната синонимия между любов и душа.
До утре!
|
Тема № - 9 |
Коментар № - 290 |
|
Kradla - 2009-04-09 00:53:56 |
|
|
Хм, че Дерида не е ли вече демоде? |
Тема № - 9 |
Коментар № - 289 |
|
Анти-Дерида - 2009-04-08 07:06:30 |
|
|
|
|
|