ОБРАЗОВАНИЕ И ОБЩЕСТВО
![](line_500.jpg) |
|
Обществото и протестът: България - 2013 |
Дмитри Варзоновцев |
|
Ще се опитам да обознача някои съществени страни на съвременната кризисна, дори критична ситуация в страната. В основата й според повечето наблюдатели и анализатори стоят не само чисто материални обстоятелства, въпреки че те отключиха протеста и показаха дълбочината на кризата. Ситуацията има кризисни морални, ценностни измерения. Преди сто години Дюркем определи този тип критични ситуации като аномия. Според него аномията е преди всичко морална деформация на модерното общество, което „е изправено пред остри морални въпроси , на които не може да отговори” (1,с. 259). Българското общество излезе от тоталитарната си обвивка едва ли не насилствено (за кой ли пореден път), освободено от диктата на единната светогледна матрица на комунизма. При смяната на този модел на световъзприемане не се оформи друга ценностна перспектива. Възникнаха множество конкуриращи се обяснения на света, основното свойство на които е напускането на нравствената основа за всяко социално действие, на императивната представа за добро и зло, подменено с разсъдъчно-приложни интерпретации на момента и като следствие и със съмнение спрямо претенциите светът да бъде разбиран в една единствена „вярна” перспектива. Прекият резултат от това фрагментиране е аномията – невъзможността и неспособността хората да получат отговор на въпросите, които им поставя модерното общество. Световната криза изостри аномията и й придаде катастрофически характер. Катастрофичното съзнание е кризисно съзнание, съзнание, което не се справя със своята основна функция да ориентира хората в техния социален свят, оставя ги да се оправят без някой да им казва и показва как. И като резултат те започват да търсят виновник за това нарушаване на реда. „Това не е непосредственото осъзнаване на ситуацията, но е следа от първоначалните, главно негативни емоции, пише в началото на миналия век Макс Шелер. Това съзнание постоянно се връща към този род негативни емоции като ги обяснява с вината на тези, които ги предизвикаха. Това е отмъстително съзнание - резултат от безсилието да се противопоставиш на първичния негативен импулс, което води до продължително отлагане и изтласкване на възмездието, на съпротивата. Мъстта винаги е позиция на по-слабия. Според Шелер, това съзнание е резултат от безсилието да се противопоставиш на първичния негативен импулс, което води до продължително отлагане и изтласкване на възмездието, на съпротивата. Но за чувството на отмъщението е съществено, че то уравновесява оскърбения и оскърбителя. Робът, по природа оставащ роб, чувстващ и осъзнаващ себе си като роб, смята Шелер, не изпитва никакво чувство за отмъщение, дори и когато господарят го наскърбява. Напротив, високите, държаните дълбоко навътре нагласи и гордостта, които не съответстват на външния статус, са особено благоприятни за събуждането на желанието да се отмъщава. Според Шелер, това масово желание за мъст нараства толкова повече, колкото е по-голям разривът между политическия и правовия (съобразен с „обичая” или „конституция”) ред, но, най-вече между публичното положение на групите, „обхванати” от чувството за мъст и тяхното реално отношение към властта. Максимално силен потенциал желанието за мъст натрупва в общество, където формално признатото публично равенство в правата съседства с огромни различия във фактическата власт и където всеки има „право” да се сравнява, но не може да се сравни реално с всеки.” ( 2, с.231- 234). Основният образ на това настроение не е просто възмездието. То не може да бъде постигнато със съществуващите средства и норми. Целта е отмъщението. Условието за това е посочване на вината, която би оправдала мъстта и отмъщението. Отмъщението не е възмездие, това е желанието за връщане на положението, което нито може да бъде върнато, нито може да бъде компенсирано. Но примирява индивида с липсата на значими морални ориентири. Избухналият, като че ли от нищото през февруари – март 2013 г. протест,който така остро и едва ли не мигновено изпълни улиците и площадите на десетки български градове с маси възбудени протестиращи, е израз най-вече на това съзнание. Ако говорим за морален плурализъм, на ресантимента се противопоставя „носталгията” , настроението, което е оцветено не от лоши , а от добри спомени. Носталгията противопоставя на непоносимата днешна, почти идеалната вчерашна и дори онзиденшната ситуация. Но и двата, така противоречащи си един на друг плана в общественото съзнание, остават безсилни да дадат поне минимална ориентация към бъдещето. Протестът се оказа израз на тази непълнота на основните духовни потенциали в осъзнаването на нещата и тяхната взаимна анихилация. Ресентиментът се подсилва от кризисната ситуация в обществото, но не се интегрира в политическа програма, а образува общ негативен фон, в който едва ли не всяко конструктивно и позитивно като замисъл и изпълнение начинание не се приема като такова и от най-различни позиции бива не само критикувано, но и буквално отритнато. Това е нещо като „едипов комплекс” на обществото, което иска да се отърве от „бащите” си без да промени самото семейство. Това не би трябвало това да се разбира иронично. Твърде много са „сърдитите” хора в България, твърде много имат да отмъщават на всички и за всичко, за да бъде омаловажаван този им афект. Ако редуцираме сложното настроение „ресантимент” до „лошите спомени за нещо, което се е случило много преди, та дори и в ранното детство, то днешното „ресантиментно” съзнание парадоксално се трансформира в неприемане на съвременноста, на актуалното състояние на обществото. И това неприемане обхваща слоевете на „средната” класа по традиция споделящи десните ценности. И за ГЕРБ, и за класическите десни виновникът е един и същи - БСП. Обща е и вината – неправедно забогатяване! Но не само. Самото присъствие на „бившето”, с което се олицетворява именно днешната БСП, пречи на развитието на българското общество, лишава го от шанс за доближаване до ценностите и реалностите на модерните демокрации. В тази връзка бих искал се възползвам от една важна констатация, изказана от проф.Богданов по време на една от сбирките на семинара на НБУ "Гражданското общество и политическата система в епохата на прехода". Той посочи че ГЕРБ има своята най-адекватна социална база сред градската „провинция”, т.е. сред онези граждани, които живеят в града почти по същия начин както и „у дома”- в патриархалното българско село. Това са „новите” граждани, които, според мен, в това свое ново културно и социално състояние интегрират класическите черти на българския еснаф, на българските производителни съсловия в цялото следвъзражденско развитие независимо от това дали са „селски”, или „градски”. Те имат здрави корени в патриархалното общество, но възприемат и модерни навици, ако намират конкретното им приложение в своите всекидневни практики. Те не само се борят за оцеляване в една кризисна ситуация, но и …печелят в тази борба. Печелят като мобилизират именно кланово-роднинските, приятелските връзки и мрежи, действат с оглед на успех, а не според, а често и въпреки формалните правила и норми. От модерна гледна точка те могат да бъдат окачествени като „патология”, но взети в контекста на обществото, те са …норма. Този тип менталност много се доближава да прословутия образ на Бай Ганю Балкански на Алеко Константинов, и получи може би най-ясно и интензивно потвърждение в публичния образ на лидера на ГЕРБ-Бойко Борисов. Важно е, обаче, че носителите на тази менталност съвсем не се притесняват от това сходство. Напротив тяхното отношение към политиката на ГЕРБ е проекция на техния възторг от стила на поведение на Бойко Борисов като безспорен авторитет за милионния електорат на тази партия. В тази връзка бих споменал едно класическо функционалистско схващане - щом като преценяваните от изразителите на общественото мнение като негативни, отклоняващи се модели на поведението се възпроизвеждат отново и отново, значи те са нормални, необходими на обществото. Жизнеспособността на този парадоксално и нов, и консервативен градски слой отговаря на базисните условия за оцеляване и просперитет, характерни за българското общество от столетия. Другото важно обстоятелство е, че в трудния противоречив преход именно тази амалгама на модерното и класическото патриархално в манталитета на индивида, му осигурява добър живот на фона на несполучилите. Всъщност с коректива на българската реалност, това е новата „средна” класа, продукт на прехода. И като такава тя е най-много заинтересована преходът да свърши веднъж и завинаги и на всяка цена Важна особеност на новото гражданство е неговият антиинтелектуализъм. Практиките и здравия разум, подплатен с инициатива и интуиция формират менталния му капацитет Точно в тази връзка, според мен, се очертава разминаването между настроението ГЕРБ и настроението не-ГЕРБ като разминаване между разума и афекта, между рационалната сметка и интуитивния пробив. На пръв поглед не-ГЕРБ настроението събира „всички” извън това ново гражданство Това са и парламентарните, и множество извънпарламентарни партии и движения. В политически план това множество отслабва не-ГЕРБ настроението, защото сблъсква в него както представители на управляващите, така и опозиционно мислещи. БСП, Атака и ДПС декларират своето противопоставяне на ГЕРБ като го посочват като едва ли не единствената причина да се коалират в парламента и да свалят ГЕРБ от власт. Но зад това противипоставяне стои и конкуренция на групите и слоеве, които подкрепят от една страна ГЕРБ, а от друга БСП, ДПС и АТАКА. В нашите изследвания през 2005-2008 година наблюдавахме динамиката на преминаване на електората на АТАКА към ГЕРБ. През 2006 година Волен Сидеров събра 25 % от гласовете на президентските избори. През 2009 Бойко Борисов и ГЕРБ получиха над 40% от гласовете. В основата на електоралните групи както на АТАКА, така и на ГЕРБ стои една и съща група - новото гражданство. Нашите наблюдения през 2007-2009 година показаха интересни детайли в състава на електоралното ядро на Атака. Повечето от анкетираните тогава активисти на «Атака» на времето са били партийни секретари, но не само. Били са и „просто” активни членове на БКП и казионния БЗНС, заемали са номенклатурни длъжности на дребни и средни началници. И главно в провинцията – в малките градове. Същата тенденция е характерна и за ГЕРБ, където представителите на „втората ръка” комунистическа номенклатура са заели важни структурни позиции и до един са остри противници на БСП. Именно те носят ресантиментната нагласа в публичния дискурс на ГЕРБ. АТАКА загуби точно този електорален пласт, защото не само омекоти своята анти-БСП насоченост, но и промени из основи идеологическия си арсенал – от радикално десния към не по-малко радикален ляв. Така ГЕРБ спечели почти цялото дясно пространство и изключителната ненавист от страна на елита на БСП. Образно казано, бившите началници се сблъскват в конкуренция за власт със бившите си подчинени. Друга е основата на не-ГЕРБ настроение в десния спектър. Ако редуцираме сложното настроение „ресантимент” до „лошите спомени за нещо, което се е случило много преди, та дори и в ранното детство, то днешното „ресантиментно” съзнание парадоксално се трансформира в неприемане на съвременноста, на актуалното състояние на обществото. И това активно неприемане обхваща слоевете на „средната” класа по традиция споделящи десните ценности. И за ГЕРБ, и за класически десни виновникът е един и същ - БСП. Обща е и вината – неправедно забогатяване! Но не само. Самото присъствие на „бившето”, с което се олицетворява именно днешната БСП пречи на развитието на българското общество, лишава го от шанс за доближаване до ценностите и реалностите на модерните демокрации. Тук бих искал да се спра малко по-обстойно върху „десния” компонент на тази алтернатива. Както вече е отбелязано по-горе, десните подкрепиха ГЕРБ на изборите и така дадоха дан на „класическия” си ресантимент - антикомунизъм. Но дясното има и перспективен хоризонт – това е европейското развитие на България. Развитието с опора върху разума и правото, върху перспективните и интелектуално обоснованите модели на поведение. Именно разцеплението на дясното в една емоционално оправдана и рационално необходима насока на развитието днес задържа оформянето на истински след-преходни десни партии. Още в предизборните дискусии в Facebook предвидих изхода на изборите за дясното. Разделението на емоционално-консервативните и рационално-перспективните настроения в полза на първите доведе до тотален неуспех на всички дясноориентирани партии и коалиции по време на изборите. Не се получи рационален избор между възможността за продуктивна парламентарна позиция в новия парламент и непродуктивна подкрепа за ГЕРБ, която в новия парламент остава същата. С други думи, вместо в парламента да влязат десни формации, които като подкрепят ГЕРБ в една парламентарна коалиция да получат реална възможност за практическо влияние върху политиката, в парламента влязоха само представители на новата градска класа от ГЕРБ. Какво пречи на дясното да се обедини с оглед на като че ли общи цели? Какво подхранва напрежението между „класическите и автентични десни” и ГЕРБ? Класическите десни са именно „старите” граждани с ясна либерална нагласа за разумно отношение към действителността. Зад това не винаги остро, но достатъчно последователно разграничаване в дясното пространство стои и нещо като носталгия към доброто старо време преди 1944 година. Този вододел отделя носталгията на старите граждани от тази на БСП. Зад едната и другата стои различно минало. И между миналото на дясното и миналото на лявото няма компромис, те са антагонистични до край. Тук лежи, според мен, и дълбокото вътрешно неприемане на ГЕРБ от страна на класическите десни, защото миналото и на ГЕРБ, и на БСП е едно и също. В образен план може да се каже, че тук аристократите не приемат успешните, но недообразовани и недовъзпитани „нови граждани”. Ресантимантът като общо настроение в дясното държи това напрежение под контрол, но не позволява то да бъде преодоляно. Така в еволюцията на кризисната ситуация днес се появява нов твърде опасен момент – кристализирането на радикални противопоставления едва ли не по всички въпроси на обществото. Това са настроенията „за” и „против” БСП и ГЕРБ. Обществото, като че ли е омагьосано и се върти в кръг, от който няма сили да излезе. За и против ГЕРБ се обявяват различни политически формации и протестни групировки на широк фронт от ляво и дясно. За и против БСП отново стоят различни политически и социални групи и пак от дясно и до крайно ляво. Изборите не само, че не снеха това разделение, но още повече го подсилиха. Налага се да се върнем към протеста, в който по един уникален начин се преплитат всички тези настроения. За протеста се говори често обобщено като че ли става дума за едно и също явление, за едно и също движение. В едно отношение това е оправдано, защото става дума за мощно емоционално и рационално неприемане на статуквото. Но дори и да не говорим за „много” протести, трябва да разграничим отделните фази на протеста. Първата фаза на протеста започна миналата година през февруари и приключи с оставката на правителството на ГЕРБ. Условността на това твърдение е в това, че кризисното съзнание не се успокои, остана тревожен емоционален и ресантиментен фон на ситуацията в страната до изборите и отново избуя след тях. Изборите не бяха приети нито от ГЕРБ, нито от класическите десни партии. И може да се каже, че това поднови протестните действия на градските слоеве в столицата едва ли не на следващия ден след изборите. Те обаче оставаха сравнително тясно ситуирани около парламента и в пространството на интегрираната от Фейсбук градска общественост. Но тук може да се говори за една нова фаза в протеста- събитията около назначаване и избор на Пеевски за шеф на ДАНС. Тогава наистина спонтанно и мощно протестът събра десетки хиляди хора с различни политически убеждения и социални позиции. В този протестен взрив настроението ресантимент се оказа изтласкано в периферия. Протестът се концентрира върху конкретната цел Пеевски да не бъде допуснат до изпълнение на новата си длъжност. И протестът успя за няколко часа да обърне властта и да наложи решението за Пеевски да бъде отменено. Този успех на протестните действие не само поднови протеста, но му придаде нова ориентация – оставка на правителството и разпускане на Народно събрание. Тази преориентация окончателно кристализира протеста като десен, защото множеството ляво настроени участници в протеста срещу решението за Пеевски се оттегли с изключение на много малко, но известни публични представители на БСП. В тази си фаза протестът постигна апогей през юли с шествието от Министерски съвет до хотел Плиска на Цариградско шосе, в което участваха десетки хиляди столичани. След това протестът започна да отслабва, обяснението за което бяха започналите летни ваканции за мнозинството на участниците. През този период обаче се оформи нещо като организация на протеста, без тя да излъчи ясни публични лидери. Става дума именно за шествието като характерна черта на протестните действия. Атмосферата на шествието се оказа повод за множество креативни форми на протест, но на преден план излезе постоянната ритмика именно като шествие, отмервано с барабани. Друга черта в еволюцията на протеста се оказа издигането на интелигенцията като колективен лидер. Разбира се, може да се спори за самата квалификация – интелигенция. Но в случая под това име се събират емпирически представени хора с ясни черти на интелигенцията като социална група (Манхейм). Това са хора главно с интелектуален характер на труда, образовани, както и представителите на т.н. свободни професии. (4,с.170-176) Без да мога да се позова на представителна социологическа информация, но въз основа на личните ми наблюдения като участник в протеста в тази му фаза, очевидно в протеста взимаха масово участие представители не само на прекалено абстрактна „средна” класа, но главно на столичната интелигенция, живееща или работеща в центъра на града. Това бяха често семейно познати интелигенти и представители на „старото гражданство” на София. Мисля че тук се събираха представители на трите поколения на това гражданство - деди, бащи, деца и дори и внуци. Тази представителност обаче не ограничи кръга на участващите в протестните действия на тази фаза – визирам присъствието на множество градски чиновници (възможно симпатизанти на ГЕРБ), както и на различни младежки групи, които обаче бързо бяха изгонени като провокатори. Присъствието на членовете и симпатизантите на ГЕРБ в протестните действия не би могло да бъде окачествено като случайно. И ГЕРБ, и старата десница имаха обща цел – сваляне на правителството и разпускане на парламента. Практически до септември протестът се оказа синхронизиран с действията на парламентарната група на ГЕРБ и нвйния бойкот на работата на парламента. Но именно в хода на тази фаза напрежението между старата и новата десница започна да оказва съществено въздействие върху протеста. За много кратък период „герберският” инструментализъм в целеполагането на протестните действия – „протестираме за да възстановим справедливостта като върнем на власт победилата на избори партия ГЕРБ” постепенно и главно чрез активната публична дейност на десните интелектуалци, подкрепена от представителите на старите градски слоеве еволюира да общата постановка за възстановяване на морала в политиката и държавното управление. С други думи тук вече не става дума за връщане на ГЕРБ на власт, а за премахване на всички системни условия за неморално управление, за осветляване на „задкулисието” и скъсване на връзките между това задкулисие с публичната власт. Същевременно летните ваканции съдействаха за оформяне на един вид „съживяване” на протеста чрез отделни напрежения около събитията в парламента - вземане на важни решение, подновяване на работата, извънредни заседания и т.нат. В тези акции започна да се оформя и потенциалът на нетърпимостта сред протестиращите еволюирал към радикализация и преки сблъсъци между протестанти и полиция. Начало на тази еволюция положи случаят с т.н. „бял рейс”, с който полицията се опита да евакуира част от народните представители от плътно обкръжения от протестиращите парламент. Така се стигна и до условно приключване на тази „лятна” фаза на протеста в началото на септември, свързано с подновяването на работа на парламента. Тук се обозначи ясно присъствието на ГЕРБ в протеста Представителите на регионалните структури на ГЕРБ бяха докарани в столицата с десетки автобуси Отсреща им се противопоставиха също така докарани с автобуси представители на БСП и ДПС. Това открояване на партийното участие в протеста отново доведе до известен спад на протестните действие. Протестът още в самото начало се обяви срещу партиите и политическото участие в протестните действия. Явното присъствие на ГЕРБ в протеста обезсили тази целева нагласа и доведе до известен спад в самия протест. Има и още един негативен момент в развитието на ситуацията - дезавуирането на ГЕРБ в протеста спря еволюцията на протестната общност към някакъв вид представителност. Започна битка между десните партии за мястото на публичния лидер на протеста. Така от една страна се разкри невъзможността на наличните десни (извън ГЕРБ) политически формации да се обединят и да се представят аргументирано като „лице на протеста” От друга страна, се засили радикализацията и концентрирането на протеста в отделни моменти и спадането на активността през останалото време. Това обективно рязко ограничи протестната маса, която се сви до непосредствено познати и подържащи контакти в т.н. протестна мрежа във Фейсбук. Интересно е, че социална мрежа нагледно показа тази еволюция - заявяват участието си в поредната акция много повече потребители, отколкото реално участващи. Новият подем на протестната активност се бележи от активното включване на студентите, подкрепени от техните преподаватели – окупацията. Това съживи протеста, но заедно с това изчисти и провокативния стил на участието на студентите в конкретните акции, повиши и радикалния елемент в тях. По същото време в интернет се оформи нова цел на протеста – преход от мирен към агресивен протест, стремеж ненасилствените действия да бъдет подменени с дейно и активно противопоставяне на полицията. Ако се върнем сега към въпроса за участието на интелигенцията в протеста, можем да видим че нейните представители постепенно свързват ресантимента с утопията. Карл Манхайм дава възможност да видим характера на тази утопия. На пръв поглед участието на интелигенцията може да бъде свързано с либералното утопическо съзнание. Според Манхайм утопията е трансцеденто на реалността съзнание, което настоява съществуващата реалност да бъде взривена, а на нейното място да дойде нова, която изцяло би отговаряла на нравствените и разумните принципи. Утопичното в случая е имено това, че в реалността прокламираните от същите либерали принципи не работят, остават в най-добрия случай позитивна идеология. (3.164-165) Днес старуят градски слой и свързаната с него интелигенция вече не държат съществуващата действителност да се запазва и постепенно да се доближава до либералния идеал. Тази налична действителност е опорочена от ясно и безогледно нарушаване на морала и разума и поради това трябва да рухне. Тук либералната утопия, която по принцип изключва революционното действие се „възпалява”, защото същинската утопия на либералното съзнание е в това, че то вярва във възможността някъде в бъдеще да бъде постигнато идеалното състояние, но постепенно, с премерени крачки, бавно, но сигурно да се доближава без някога да съвпадне.(3.186-193) Хелиастичната еволюция на либералната утопия в днешната ситуация се подтиква както от мощните ресантиментни настроения в интелигенцията, която не само ги споделя, но и оформя като мощно публично послание „срещу” БСП, така и от упоритата неотстъпчивост от страна на коалицията между БСП и ДПС, с подкрепата на АТАКА. Хелиастичният момент се подсилва от вътрешното „възпаляване” на дясното самоосъзнаване , което не може нито да скъса с търпимото, но вътрешно неприемливо партньорство с ГЕРБ, нито без явни притеснения да го продължи. Всъщност, хелиазмът исторически е свързан със съзнанието на „хтоническите” (Манхейм) слоеве на европейското късносредновековно обшество. Хелиазмът, това е пробив във времето от лошото настояще към райското бъдеще, това е спасение, което настъпва в един момент и за всички. (3,с.180-185) Днешното настроение в протеста отговаря точно на тази характеристика на средновековното съзнание. С един удар да се откъсне от лошата действителност и да се окаже в добрата. Именно присъствието на очакване за моментния пробив в добрата реалност радикализира протеста и го прави антисистемен. Защото именно истинската, а не фалшивата смяна на системата ще възстанови силата на морала и разума в българското общество. Системата остана същата, с лъжа и пари представена като нова, същинска либерална. И капитализмът в България не е като другаде, а див, …комунистически! Конфликтът се изостри почти до край, с преки силови сблъсъци между протестиращите и полицията и …угасна. Студентите, окупиращи ректората на СУ „Св.Климент Охридски”, се отказаха и свалиха окупацията. Протестът наистина се редуцира почти да семейна общност от хора, които го виждат като част от техния живот. Те дори свикнаха да протестират по същия начин както посещават клубове или ходят на парти. В тази връзка интересен е прочитът на подобно настроения от Манхейм. Той подчертава, че хелиазмът е израз на огромно „оргиастично” напрежение и желание, което не може да продължи дълго и се превръща в примирение с реалността, приемане, че желаното не е постижимо. Разбира се, в днешното българско общество протестният потенциал не се е изчерпал, но той като че ли се „умори”. Първоначално хората бяха впечатлени и в множество анкетни проучвания подкрепиха протеста. Но хелиастическият порив проблемите да бъдат решени с един удар не се прие. Причината е, че „лошите” не се предават. Те бяха премахвани няколко пъти през 91 през 97, през 2001, през 2009 – а все остават! Но ако през 90-те и в началото на века премахването на лошите е било свързано с „конкретни” обещания, които бяха припознати от електората като възможни и реализуеми, то 2009-а показа само едно - възмездие. Без да обещае нещо конкретно за „после”. Именно недоверието към абстрактното бъдеще на морала, законността и разума ограничи активното участие в протеста, сви го до това в интернет. Има и още един, може би съвсем хипотетичен фактор за стихването и свиването на протеста. Гъвкавостта и упоритостта на „лошата система” може да се обясни с това, че традиционното решаващо въздействие на външните фактори се оказа не до там последователно и действено. Тук има няколко причини. Първо, върху българската действителност оказват силно влияние в противоположна посока на Европа Евразия (Русия). Второ, системната сигурност в света вече години е подложена на натиск от различни кризи и напрежения. Краят на историята и победа на либералния модел на световния ред, провъзгласен на времето от Фукуяма и Бжежински, не успя да надделее, оказа се пак един от възможните. И трето, кланово-патриархалните корени на българското общество също се оказаха доста устойчиви и оказват своето сдържащо модернизацията влияние. Свидетелство на последното, колкото и да е парадоксално, е и днешното положение в обществото на новото гражданство, подкрепящо ГЕРБ. Тук господстват именно кланово-партийни мрежи и ирационален харизматичен тип поведение. Така протестът, макар и водещо настроение в българското общество, но все повече спорадично и ситуативно, не успява да стане масов и в тази си спорадична и ситуативна форма се превръща в нещо като фон на общата кризисна обстановка в страната. 1. Г. Фотев. История на социологията, т.2 С., 2002 2. М. Шелер. Ресентимент в структуре моралей. М.: Наука, 1999 3. К. Манхейм. Идеология и утопия В К.Манхейм „Диагноз нашего времени” М., 1994 4. К. Манхайм. Студии по социология на културата С., 2002
ADMIN СЪОБЩЕНИЕ: ВЪВ ВРЪЗКА СЪС ЗАЩИТАТА ОТ СПАМ И СИГУРНОСТТА НА САЙТА АВТОМАТИЧНО ЩЕ БЪДАТ ИЗТРИВАНИ КОМЕНТАРИ, КОИТО НЕ ПОСОЧВАТ РЕАЛЕН E-MAIL.
|
|
Коментари по темата |
|
Във ФБ се разменихме с реплики с Момчил и той обърна вниманието ми на следния израз -"нормативно-дескриптивния поглед" Като че ли е нещо като оксиморон. Нормативно нали е прескрипция? В случая приемам - създадох поредната метафора, така да се каже. Но има и контекст. Едно описание може да бъде вярно или невярно, точно или не точно Но може може да се превърне в предписание. Описващият смята, че той описва самата реалност като такава и ..поради тази причина това описание става и предписание за действие (11 тезис за Фоербах на Маркс и Енгелс) Нали знанието е сила! Но нашите описания в никакъв случая не могат да бъдат и предписания -защото те описват не цялата релност, а само една от многото проекции на реалността, пречупена освен всичко и през ценностните ориентации на описвателя. От този род описания не следват предписяния трябва, но в най-добрия случай съвети за "може". |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7691 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2014-01-31 17:39:06 |
|
|
Както винаги избързах с репликата си и затова се налага малко да поясня за каква нормативно-дескирпивна рамка говоря. Иначе в мнението на Момчил се потвърждават всички констатации в моя анализ. Но изводът "трябва първо да се формира нова културна основа на промяната – чрез образование, възпитание и налагане на тази културна хегемония на работещите правила, а не безпредела на аномичната и често безсилна, но достатъчно силна да спира промяната посткомунистическа власт, ако не и се противопоставят нито действащият пазар, нито действеното гражданско общество" издава точно тази рамка. На кратко констатация на наличността на проблема не позволява той да бъде мислен критически, т.е. като процес. Всъщност имаме един порочен кръг когато с всички сили се стремим да променим съзнанието на масите , но постоянно се сблъскваме със съпротива в самото това съзнание. Защо! Защото постоянно се опитваме да наложим нормите и правилата директно върху сложно, многопластово и многопланово съзнание от позиция на външен наблюдател, образовател и възпитател. Така постояннно обучителите се оказват усамотени в кулата от слонова кост на правилните конструкции и механизми. Новата парадигма иска съучастие. Това, което, повтарям, успява да направи ГЕРБ. Стратегията на ГЕРБ не е да се налага правилото отвън, а да подсилва вътрешните интенции за да го изведе отвътре, печели и днес. Аз нито оправдавам, нито критикувам ГЕРБ Въпреки че имам голями резерви към политиката на ГЕРБ констатирам успешността на стратегията на това политическо настроение.Позицията на "учител" дистанциран от "учениците" си с непреклонно повтаряне на един и същи урок постоянно разделя не само десния, но и левия елит от своя електорат. |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7690 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2014-01-31 11:45:50 |
|
|
Благодаря на Момчил за критичното му внимание Той дава друг прочит на ситуацията и с други термини. Позволих си метафори, а не термини. Това искам да разясня, защото анализирам именно образно-афективния план на ситуацията, докато Момчил остава в рамките на нормативно-дескриптивния поглед, т.е. се опита изцяло да рационализира ситуацията, да я лиши от множествените контекстове, които, меко казано, задържат рационалистичните стратегии, не им дават да се развият до практическа реализация. Това за мен е качество, което пречи на политологичната мисъл у нас. Като че ли тя избягва, ако не направо бяга, точно от скритите мрежови (визирани не от позитивистичната визиа , а от пост-модерния ANT-ActorNetworkTheory) измерения В най-добрия случай се опита да ги опредмети във вид на константни и институционализирани механизми. Това банализира и депроблематизира ситуацията Защото погледът остава ограничен с чисто външна страна и се свежда до констатации на наличните обстоятелства. Бяга от въпроса за причините и основания тези обсдтоятелства да се повтарят с "желязна" необходимост не само през последните 25 години но едва ли не през целия период от освобождение насам. |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7689 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2014-01-31 10:57:01 |
|
|
Опитът да се опише „съвременната кризисна, дори критична ситуация в страната”, направен от Дмитрий, заслужава критично внимание.
1. За дълбочината на кризата. Осъзнаването и артикулирането на кризата е процес, който се детерминира по време на Прехода от състоянието на аномия. Така е, но сега става дума за друг тип аномия – не тази, която бе в основата на кризата през 90-те години на ХХ-ти век (1990-1999).Тогава аномията бе продукт на отпадането на старите правила и липсата както на нови, така и на интериоризирани правила. Сегашната аномична криза е от коренно различен характер – в основата и стоят вече осъзнати „долу” като необходими (интериоризирани) правила, които „горе”(институционално) не се спазват. При това все повече се осъзнава, че липсата на законност и справедливост се дължи на субективни причини, а не произтича от някаква „обективна невъзможност” българите да приемат „капиталистическите правила”. Затова и ако през 90-те години кризата бе предимно материална, сега е преди всичко морална.
2. За ненасилствената промяна. Българското общество НЕ излезе от тоталитарната си обвивка насилствено. Не, (за кой ли пореден път) то получи даром свобода, за която (сякаш) не бе подготвено. Обществото не изстрада своето освобождение – иначе освобождението дойде отново отвън, без никакво насилие, но вътрешната промяна ставаше по принуда – и за елитите, и за „народа”. Промяната фрагментира дотогава изглеждащото единно и холистично „общество” – доколкото по време на комунизма имахме изобщо и „общност”, и „общество”! По думите на Михник, ако оприличим обществото на аквариум, той бе превърнат по време на комунизма в рибена чорба и след комунизма задачата бе от рибената чорба да възстановим аквариума. Поляците успяха, но за някои общества като руското това се оказа непосилна задача.
3. За катастрофичното съзнание. Масовото съзнание няма като цяло „катастрофичен характер”. Катастрофичното съзнание е характерно за тези сегменти на обществото, които не могат да излязат от перманентната посткомунистическа криза - кризисното съзнание подхранва катастрофични и конспиративни теории, така характерни за посткомунистите – социалисти, националисти и националсоциалисти. Това катастрофично (и аномично) съзнание търси винаги виновник – и винаги го намира – най-често в заговора на световните и местни елити, а също в евреите, циганите и всички изглеждащи подозрително „различни”. Кметът на Олимпийската столица Сочи например изтъкна, че гейовете-спортисти са добре дошли, но в Сочи няма гейове – същото твърдяха за своите страни и всички просоциалистически арабски диктатори – от Кадафи до Саддам.
4. Робите и господарите. Мисля, че вече сме излезли от състояние на робска принуда – просто унижението вече не може да бъде търпяно – то няма как да не предизвиква реакция. И макар че отмъщението на по-слабата страна може да се сравни със „силата на безсилните”, сега се проявява много по-видимо „безсилието на силните”, когато срещу тях не стоят вече роби.
5. Бунтът. През февруари миналата година бунтът бе стихиен и неосъзнат – не случайно породи различни и противоположни импулси - докато не бе провокиран и насочен към разрушаване на интериоризираните вече правила вместо към тези, които не ги спазват. Следствието бе посочено като причина, но някак си бързо се осъзна тази поредна посткомунистическа измама... През юни вече беше друго – тогава причините и следствията си дойдоха на местата...
6. Протестът . Той е нещо повече от неосъзнат бунт. При него възмездието не е достатъчно – той иска спазване на установените правила и от властта, а не само от подвластните. А това означава всъщност „радикална смяна на системата” – нещо, което не се случи нито след 1990, нито след 1997, нито след 2009...
7. Силите на промяната - разделени, по български. ГЕРБ без и против останалите десни срещу мастодонта БСП-ДПС. Антимодернизационният блок има вече и „естествен” национал популистки съюзник – днес „Атака”, утре – вероятно някой нов продукт на партийно инженерство. Всъщност социалната база на ГЕРБ – т.нар. „ново гражданство” не би трябвало да е тотално противопоставено на „старото гражданство” - също както интелектът не може да се противопоставя на емоцията, а разумът на безумието. Проблемът не е в това, че в основата на дясното разцепление стоят различните биографии на старото и новото гражданство, заедно с техният наследствен материален и интелектуален багаж. Проблемът е в неосъзнаването, че „десният разум” не може да съществува без „десните емоции” и „дясното” безумие. В този смисъл хилеазмът на либералното дясно се противопостави на консервативното запазване на добрите практики от миналото. Прегърнатата от „старата десница” ултралиберална утопия се противопостави в края на краищата на „здравия смисъл” – така разумът се превърна в своята противоположност. И това е не толкова политически, колкото интелектуален провал на „старата десница”. Всъщност ГЕРБ е толкова опасен за БСП, защото (макар и може би стихийно и неосъзнато) нахлу в самата база на „традиционната (комунистическа) левица – да, поради общи биографии. Стана конкурент на терена на левицата – селата и малките градове, така ревниво запазен досега политически периметър на т.нар. „модерна лява” партия... но това стана просто защото фронталната антикомунистическа атака на „старата десница” не успя, а и нямаше как да успее... Случи се нещо, за което в обратен смисъл предупреждава Грамши – на Запад комунизмът трябва първо да преодолее гражданското общество, преди да завладее държавата, т.е. да си осигури първо културна хегемония. Обратно – след комунизма става нещо сходно, но противоположно - тоталитарната държава може да бъде сравнително лесно разбита външно, но трябва вътрешно да се проникне в културната и основа, която възпроизвежда тоталитаризъм, антимодерност, неспазване на правилата, недосегаемост за избраниците на Властта... С други думи – за да бъде сложен край на планирания до и като безкраен провал Преход – трябва първо да се формира нова културна основа на промяната – чрез образование, възпитание и налагане на тази културна хегемония на работещите правила, а не безпредела на аномичната и често безсилна, но достатъчно силна да спира промяната посткомунистическа власт, ако не и се противопоставят нито действащият пазар, нито действеното гражданско общество. И разбира се, политически обединена стара и нова десница.
|
Тема № - 97 |
Коментар № - 7688 |
|
Момчил Баджаков - 2014-01-31 09:41:39 |
|
|
Най-напред искам да поздравя Дмитрий за великолепния текст. Това е наистина един от най-хубавите анализи, които съм чел по темата за протеста. Особено силен той е в частта, в която говори за желанието реалността да се преобрази за един миг. Тъкмо това правеха протестите през лятото – своеобразен празник, те преобразяваха за момент част от българската действителност. Правеха от нея онази, която ни се искаше тя да бъде – млада, усмихната, цветна, демократична. Да, но това беше просто знак за желание, който не се изпълни с реални съдържания.
Същото, което се случи с протестите, се случи и с окупацията на студентите – темата, засегната от Дмитрий в неговите коментари. От една страна, първата студентска окупация създаде мощен знак за желанието обществената реалност да бъде друга. Създаде и знак за възможността на обществото ни да я направи друга. Фенове на ГЕРБ, фенове на РБ, фенове на зелените, анархисти, непредставени от никоя партия – студентите успяха да се съберат на едно място и да говорят немалко време за най-важните неща, които засягат общия ни живот.
От друга страна, знакът, който създаде първата окупация, започнала през октомври, остана празен. Не беше изпълнено нито едно от исканията на окупаторите към властта. Не беше събудена обаче и опозицията. На думи всеки един от опозиционните лидери подкрепи окупация – кой с писмо, кой лично, но на практика никой от тях не я разбра. Докато студентите изработваха модел за общо опозиционно действие, действащата опозиция – която хвалеше този модел – затъваше в свади и се разпадаше на индивидуални играчи.
В студентския протест от октомври обаче имаше едно много странно нещо, един друг... неуместен знак. Студентите говореха от сутрин до вечер за морал. Този обаче, който казва, че се бори само и единствено за морал, се ангажира много сериозно или да живее извън тукашния свят, или да бъде съвършен в него. Не може да има трето положение – ако не искаш да приказваш празни приказки и само да важничиш. Или всъщност може. И то е моралът всекидневно да се разделя на по-малки задачи, целящи добро, а абсолютната истина, с която той върви – на по-малки, приложими тук и сега истини. Тогава обаче моралът няма вече да се нарича морал, а с много други думи.
Наблюдавайки себе си, съм разбрал, че младият човек много лесно бива завладяван от големи идеали и големи думи и много лесно разпалва другите, когато сам бъде разпален. Но покрай това се питам и още нещо. На кого другиго, освен на един студент по-добре приляга да знае, че младият човек – бурно тяло и ветровита личност, не е най-естественият застъпник на нормите и морала? Той е най-естественият им нарушител. Затова и в процеса на окупацията младостта не може да не се проявява двойствено. Тя е несекващ двигател за построяване на идеали и изобличаване на двуличия, но също така е и скрит импулс да се подрива всичко, което бива постигнато по правилен и последователен начин.
По логигата на горните неща, които казвам, втората студентска окупация, започнала в събота, беше предизвикана и от два мотива, заложени в първата. Единият е да се изпълни с конкретно съдържание вече изработеният обществен знак, който беше оставен празен след прекратяването на окупацията. Другият, който е несъзнателен, е да се подрива сериозността на онова, което беше постигнато по правилен и последователен начин. |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7683 |
|
Георги Гочев - 2014-01-28 23:23:34 |
|
|
"Народе, къде си? " Ужасно е децата да питат по този начин..изоставени.Техен е рискът, но го поеха. И нагледно откроиха жестока истина. Протестът се оказа нечуваем за ..народа. Простите наглед неща-корупция, аморалното управление- се оказват плоски лозунги. Всъщност протестът се оказа ясен само за протестиращите. Нищо не се прави за диалог не с другите политици, не с опонентите-пак политици. А с избирателя. Всъщност протестът е един вид положителна обратна връзка между протестантите и те самите във вид електорат. Идейната чуваемост в идеална окръжност, не допускаща никой "отвън" Пак шапка свалям на ГЕРБ- тази партия има диалог с огромна маса, припознаваща лидерите като свои, досега въпреки перипетиите им вярва.
Точно тук е огромна дилема-съвместяване на двата електората, несъпоставими по маса, в една ..общност. |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7681 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2014-01-28 21:36:03 |
|
|
Не мислих да се намесвам,но! Студентите изведнъж отново окупираха СУ"Св.Кл.Охридски". И предизвикаха с това, меко казано,недоумение в дясното пространство и ..практически безмълвие в лявата.
Отново се отказвам да мисля за някакви конспирации. Виждам в това поредно събуждане ..другите студенти. Може и да не са отличници, но решени към радикалното действие. Да, действа примера на Украйна. Но има и нещо друго. Като социолог понякога правя съвсем груби паралели и констатации И рискът е мой, признавам. Но виждам в тези студенти по - близка и по-жива връзка с електората на ГЕРБ Но не е политическа, а житейска. Затова Б.Борисов реагира "стремглаво" с риск да бъде обвинен, а и не бяга от обвиненията Призова децата да поговорят с бащите-една кръв!
Другият риск при това доста по-тежък поеха ДСБ и СДС - това не е техен електорат! И като социолог -т.е. може и да не е вярно, силно подозирам, че те губят. За ГЕРБ..не знам. |
Тема № - 97 |
Коментар № - 7680 |
|
Дмитрий Варзоновцев - 2014-01-27 18:57:22 |
|
|
Доста съм се ровичкал из текстове и анализи за ставащото от година насам у нас. Но, уважаеми господин Варзоновцев, Вие успявате да ме убедите! Анализът Ви не е жалостив, действа малко като студен душ, затова пък отрезвява. И от друга страна, подрежда социологическа логика, която не е лишена от работещ оптимизъм.
Имам някои впечатления и представи за интересната същност и „кожа” на „гражданина от провинцията”, както и за самобитната съсловност в редовете на Столетницата-бабка комунистка. Отдавна ми е наболяло, да споделя по-широчко тази си скромна лично-житейска струпаност, станала някак ненужна и „дислексивна” в налегналото ни бързо и вавилонски разноречиво време. Имам да кажа и нещичко по хилиазма, като почва за постмодерно личностно-гражданско вътреподреждане, една посока, която свързва мои отдавнашни догадки с днешната ни тревожност за разбираема цел-перспектива на отделния и обществения живот.
Но засега, дано разговорът по Вашия „хладнокръвен” текст се разбуди. Той може да ни изведе до много полезно затопляне, в зимата, дето се е задала.
|
Тема № - 97 |
Коментар № - 7679 |
|
Dekarabah - 2014-01-25 16:26:54 |
|
|
|
|
|