РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА НЕРАВНОСТТА НА РАЗБИРАНЕТО И ОСНОВНИТЕ ПРОЯВЛЕНИЯ НА ВСЯКА РЕЧ И РАЗБИРАНЕ. Богдан Богданов |
|
|
За неравността на разбирането Нашите разбирания са един вид текстове, които протичат по-равно или по-неравно. По-равните са ходове от еднакви по изказ моменти на конкретно представено нещо или общи твърдения по някаква тема. Което е по-редкият случай. По-честият случай са неравните разбирания-ходове от общи твърдения, които на места се редуват с конкретни описания, ползвани като аргументи и доказателства. Така че, ако трябва да се каже по-накраткo какъв е ходът на човешкото разбиране, трябва да се каже, че той е неравен. Въпросът е кой разбира – дали който разбира нещо казано или написано, или и този, който казва и написва? Обичайното значение е първото. Вниманието в тази книга е насочено към общото, което ги свързва. Онзи, който казва и написва нещо, го казва и написва, защото го разбира по този начин. Затова и въпросите, които се повдигат в случая, се отнасят и за начините, по които протичат това казано и написано, и за тяхното разбиране от друг, но и за свързването на двете в общо протичане. Необичайно и непрактично е да се задават подобни въпроси. Обичайно и практически целесъобразно е друго – да се вярва, че който разбира нещо, или го разбира, или не го разбира. Ако приемем обаче, първо, че разбирането протича неравно, и, второ, направеното различаване между две разбирания, които се свързват, естествено се повдига въпросът дали и онзи, който разбира нещо протичащо, го разбира по същия начин, по който то протича. Защото възможностите са три – той може да го превръща от неравно в равно, може да постига неговата неравност, но може и да я променя в друга неравност. Третото е като че ли най-близко до онова, което се случва най-често при условие, че приемем, че човешкото разбиране е комплексен акт на преплитане на поне две линии. Същевременно е разбираемо, че тази комплексност се опростява и че се вярва, че говорените и писаните текстове са един вид прави линии на логика, която се разбира. Но какво представлява тази логика? Един вид идеалност, която е по-проста от реалното, което става. Така е и при всички човешки действия. Смятаме, че те са прави линии към определени идеални цели, които евентуално се постигат. Би било неточно да смятаме, че тази интенция е заблуда и грешка. Това, което се случва, е по-сложно. Идеалното води до последствия. В определени устни и писани текстове се постига по-прав и равен ред. Те, а и техните разбирания, действително протичат в по-прави редове от причина към следствие и от проблем-задача към постигане на цел. Именно така са устроени научните текстове и разбирания, които се опират на метод – те имат ясна гледна точка и преследват определен резултат. Ето един пример. Трябва да се проникне в механизма на превръщането на т.нар. стволови клетки в полови, което се смята, че ще реши проблема с безплодието. Сега за сега изследователите са успели да превърнат стволова клетка в сперматозоид на мишка. Задачата е ясна, но в нея се намесва външен контекст. Повдига се въпрос дали е редно да се раждат хора от такива вторични, а не от първични полови клетки. Добавя се и фактът, че това превръщане забавя нелесното решаване на проблема. Но се повдига и втори въпрос – дали проблемът с безплодието е проблем и за кого. Отговорът не е труден. Безплодието е проблем за не малък брой семейства и особено за жените. Смята се, че раждането е природна необходимост, която, ако остане неудовлетворена, уврежда здравето. Да, но това поражда проблем за цялото човечество, свързан с изхранването, стандарта на живот и увреждането на природната среда. Именно затова се предприемат действия, които ограничават раждаемостта. Да, но може, а и трябва да се мисли не само по правите линии «следствие-причина» и «проблем-цел-отстраняване на проблема». Защото и в света, и в човешката среда нищо не е само по себе си и никой проблем не е несвързан с други проблеми. Което комплицира еднозначността и я удвоява. От една страна, се оказва, че всяко разбиране на нещо е по-успешно, ако то се разбере в ясен ред, но от друга страна, се оказва вярно, че освен онова, което смятаме, че е това нещо, то е и друго, влизащо и в редове, които го усложняват и го правят двузначно и дори повечезначно.
За научната и всекидневната реч и техните разбирания Не че пред подобен проблем не се изправят и изследователите в природните науки. И те, когато изследват нещо, го изолират от връзките му с други неща, а и от комплексната среда, с която то е в отношение. Но, така или иначе, самите експерименти и инструменти в природните науки постоянно се усложняват, а това налага и заключения от горния двузначен тип, които като че ли влизат в прилаганите от тези науки методи. Въпросът е защо, след като всички изследвани неща са изложени на това усложняване и след като нашите мозъци са устроени така, че да могат да го разбират, в хуманитарната област - в историята, социологията, антропологията, езикознанието и литературната наука, всичко по-често се представя просто, еднопринципно и еднозначно? Отговорът не е лесен. Хуманитарните и социалните науки, първо, не разполагат с това, което е експериментът в природните науки. Разбира се, те разполагат с нещо подобно. В последните години беше открита силна опора в допитването, анкетата и средното мнение по някакъв въпрос, чийто резултат се смята за статистическа истина. А и друго - и хуманитарното, и социалното знание боравят с факти, работят с понятия и термини и следват методи и специализирани логики, т.е. постъпват така, както постъпват природните науки, като при това също като тях разполагат със силния коректив на философията, която се грижи за общите положения и значи за споменатата по-горе многозначност и многопредметност. Второто е още повече така, след като в последните десетилетия набра сила аналитическата философия, която между другото се зае и с изясняване на намесата на всекидневния език в научните езици. При тази намеса речта на хуманитарните и социалните науки се влияе като че ли по-силно от всекидневната реч. Именно това повдига въпросът да не би не друго, а всекидневният език да е прекият виновник за имплицитната ненаучност в тези науки? Този проблем нямаше да бъде толкова голям, ако всекидневният език можеше да се отдели от научния. Но това не е възможно, поради което и всекидневният, и научният език са с много нива с различни дози на проникнал в тях всекидневен и съответно научен език. Тези дози не са измерими. Защото всекидневната и научната реч са напълно различни само когато за тях се мисли в тази едра парадигма. Иначе реално употребени, те са човешка реч и по подобен начин реферират към някакво външно, което ги занимава. Това рефериране, станало специален предмет на семиотиката обаче, е разбрано все още само в едър парадигмен план и не е станало редова характеристика на всяка реч и всяко разбиране. От тук произтича и последствието, че определянето на научната реч по белезите «уговорени специални термини и общи понятия» и «осъзнавани научен метод и логика», е недостатъчно валидно, ако то не се постави в отношение с т.нар. редова характеристика на всяка реч. Че това е така се разбира при опита да се отделят понятията, които е редно да се уговорят, за да се каже, че една реч е научна. Те не могат да се отделят и по други причини, но и защото няма ясна граница между специалните научни термини и общите понятия, които съвсем очевидно са налице и в научната, и във всекидневната реч. Един учен може да е наясно с научните термини и да не допуска грешки в тяхната употреба. Но той употребява не само специализирани термини, а и общи понятия, които са и редови думи. Между тези общи понятия непременно фигурират «индивид» и «общество». Ученият си служи с тях и ако е медик или физик, но особено често, ако е историк и политолог. Затова и един политолог може да е наясно със специалните термини, които употребява, и съответно със специалната тема, която разглежда – примерно особеностите на изборната динамика, но той може да говори за индивида и обществото по реифицирания всекидневен практически начин, по който говорят всички. А това поставя под въпрос косвено неговите съждения по темата за изборната динамика. Изобщо колкото по-близо до човешката реалност е една хуманитарна или социологическа тема, толкова по-изложено е нейното разглеждане на недостатъците на конкретната реч, с която то се провежда. Същото се отнася и за дискурса, който ползва подобна реч. От тук е и особеното последствие, че е всекидневно не само грубото наедро говорене по някаква тема с малко понятия и емоционално оцветени думи и фрази. По същество е всекидневна и изтънчената реч с гъвкави фрази и изречения и много понятия и термини, ако тя само бележи с тях своята различност, но пропуска определени важни понятия или ги употребява с техните опредметени всекидневни значения. Което е особено чест случай, когато хуманитарната реч се опира на всекидневните практически значения на думите «общество» и «човешки индивид». От тук произтича и особената нужда научната реч да не загърбва, а напротив да се опира на подобна обща характеристика на всяка реч, в която е изяснено какво правят човешкото, говорене и писане, когато се отнасят към реалното и реалността. Това е основната задача в тази книга, която е прекалено амбициозна и може да се изпълни по-коректно само с екипно усилие. Още повече, че може би е вече изпълнена, но резултатите са изказани по различни начини, което и налага те да се съберат и уеднаквят. Затова и смятам, че в случая само скицирам нужното, което трябва да се каже по въпроса какво правят всяка реч и всяко разбиране при своето отнасяне към отделното реално нещо, към реалността, в която се свързват повече неща или и към двете, което е най-честият случай.
Какво правят речта и разбирането при отнасянето си към реалното и реалността? Именно с оглед на тази задача въведох понятието «редово говорене». То един вид свързва научната и всекидневната реч и тяхното разбиране. Понеже това понятие е в режим именно на редово говорене, неговите значения са три. «Редово говорене» означава, първо, всекидневно говорене, обогатено с научни идеи и понятия, второ, научно говорене, обогатено с многозначността и променливостта на всекидневния изказ, и, трето, онова, което правят всяка реч и всяко разбиране при своето отнасяне към реалното и реалността. Третото не се осъзнава от всекидневната реч, което е в реда на нещата, но то не се осъзнава и от научната реч, което е вече пропуск. Въпросът е дали това, което правят речта и разбирането, може да се представи разгърнато. То може да се сведе само до схема. Схемата, която ще представя, е набор от три проявления или черти. И трите, но особено първата, зависят от общото положение, че всяка реч и разбиране си служат с предоставени от езика схеми-парадигми. Такива микропарадигми са отделните думи, но също и тяхното съчетаване по различни начини, което преминава в едни или други теми, преди да премине и в прости и по-сложни предикации. Но, така или иначе, независимо, че тези парадигми не могат да се изброят и да бъдат описани коректно, ние разполагаме с тях и го ползваме за означаване на съществуващото. Така е устроен езикът-реч, този инструмент за разбиране - в него всичко, което предстои да се каже и разбере, вече фигурира като схематично разбрано. Повечето предварително разбрани неща са имена. Когато се появят неща без имена, имената се измислят или се набавят от други езици, като в редица случаи се съставят и с комбиниране на няколко имена. Съответно имената се заместват с местоимения и влизат в отношение помежду си благодарение на предицирането, осигурявано от спомагателния глагол и неговите синоними и по-сложното отношение на преобразуване на едно в друго, което става посредством наличните в езика-реч глаголни форми. Проблемът е, че за да се върши това добре с оглед на реферирането към нещата, за които става дума, речта и разбирането ползват голям брой парадигми едновременно. Това се налага, първо, тъй като в това условно «навън», за което говорим, има отделни неща, но е налице и свързване между тях - т.е. има и реални неща, но и реалност. А и не само това. Речта реферира към това двойно външно, но тя и го отделя от друго външно, а и още по-важно - го създава. Защото често то не е такова, а и изобщо не съществува. Та речта и разбирането правят и едното, и другото. Или казано с формула, те не само реферират към съществуващото, а и го правят. Удвояват външния свят, като веднъж го повтарят, а втори път го правят такъв, какъвто той не е, но какъвто е нужен да бъде, като смесват това рефериране-правене на външното с парадигмите, които ползват за тези две цели. Добавя се и това, че речта и разбирането не само разполагат с нужните парадигми. В езика и езиковото съзнание те не са крайно налични, а винаги се доправят, а и правят. Именно поради това, въпреки че изглежда редно да се опишат, те не са описани. Защото и речта, и разбирането ги доправят и правят с оглед на казваното и разбирането сега и тук. От тук произтича и характерното за всяка реч и всяко разбиране смесване на външните неща и парадигмите, с които те се разбират. Колкото една реч е по-практически насочена – а така е насочена и научната реч, толкова повече в нея се държи на парадигмата, а не на външния предмет, който се разбира. Хората – и учените, и редовите люде, се карат повече за парадигмите и по-малко за външните неща. Защото, общо взето, парадигмите се смятат за самия свят. Ясно защо. Защото те осигуряват светът да не се променя. Така се улеснява разбирането. Та това т.нар. смесване на парадигмите с външните неща е първата проява или първата черта в общата характеристика-схема на всяка реч и всяко разбиране. Втората черта е постоянната подмяна на словесното рефериране на нещо със словесно правене и обратно. Увлечени от идеала-простота на парадигмата и убедени, че външното съвпада с него, ние правим нещо да бъде идеално-просто и повличаме и външното натам, като не рядко успяваме да го опростим. Но, така или иначе, понеже съществува отдавна независимо от нас, то не се поддава напълно на усилието ни. Така че в крайна сметка в нашите речи и разбирания по-скоро правим словесно светът да е такъв, какъвто казваме, че е, отколкото реферираме към него. Не без връзка с тази втора черта на речта и разбирането е и тяхната трета черта или проява. Ние сочим един реален предмет и говорим за него така все едно, че няма разлика между онова, което той е вън от нас, и онова, което твърдим за него. Но всъщност има разлика и тази разлика не е израз на несъвършенството на речта ни. Тя е нещо е функционално и за речта, и за разбирането, а и за онова, в което те постоянно прехождат – човешката дейностна среда. Онзи външен предмет и още повече онази външна среда, съставена от повече предмети, която наричаме реалност, са наистина сложно устроени. Затова, за да ги представим по-съответно, ние ползваме повече налични парадигми. Именно благодарение на тези повече парадигми успяваме не рядко да създадем по-комплексен словесен предмет, двойник на онзи външен, който означаваме. Разбира се, че и в този случай този двойник се разминава с външния предмет поради споменатата по-горе функционалност. Но, така или иначе, тази трета черта в схематичната характеристика на всяка реч и всяко разбиране – това т.нар. съставяне на словесен предмет, е радикално новото, което представям в тази книга. От него най-вече следва модулната двойност в нашите речи и разбирания. От една страна, те визират парадигми, които се представят сами по себе си. От друга страна, те визират съществуващи неща. Разбира се, този дележ е парадигмен. В първия случай се представят несвързани елементи и форманти, докато във втория се представят свързвани, което може да бъде проявено и като следване на първото от второто, но може да бъде проявено и в тяхното наслагване по знаков начин. Да, но и в двата случая се прави подобно внушение. В първия се внушава, че тези елементи и форманти съществуват и реално по този начин - отделени един от друг, докато във втория се внушава привидно друго, но всъщност същото – че така представеното свързано е идентично на външния предмет, който се означава с него. Второто вече насочва към чертата на т.нар. словесно променяне на предмета с оглед на неговото премоделиране с оглед на едни или други цели в този случай на говорене. Така че речта прави и едното, и другото. Тя може да сведе при нужда един външен многопредметен предмет до един идентичен на себе си предмет, но може и да улови словесно тази многопредметност и многозначност, като представи словесно многопредметността като низ от предмети или като ги насложи, и съответно като представи многозначността като низ от значения или като ги насложи. Така че речта и разбирането разчитат и на съвпадането на словесното с извънсловесното, което е по-честият случай, а и на обратното – на тяхното несъвпадане, което е по-редкият случай.
Отново за научната и всекидневната реч Това добре обяснява наслагванията и модулните комбинирания между едрите дискурсни области на всекидневната и научната реч. Те са налице и в несловесната човешка дейност. Именно за тяхното изразяване въведох идеята за редовата реч и разбиране и тяхната обща характеристика. Трябва да се добави задължително и това, че и трите – и несловесното човешко правене на нещо, доколкото и то е имплицитно словесно, и всекидневната, и научната реч, доколкото са само речи, вървят заедно със силна идеология, която обикновено се критикува и поставя под въпрос. Кое е основното в тази идеология? Това, че се занимаваме не с друго, а с точното отделно нещо и че живеем в свят на отделни идентични на себе си неща, които влизат в еднозначно логични отношения. Това, разбира се, е така само в един отчет, който постоянно се коригира, като се допълва от втори отчет. Което допълване става, първо, външно на практика. Философията допълва науката. Добър пример е и онова допълване, което правят големите алтернативи на литературата и изкуствата – те набавят на ползващите ги едни или други липсващи им ходове на динамична многозначност и многопредметност. Същото се постига и по други начини – с обикновените разговори с други хора, които водим, и добрите по-дълги текстове, които четем и пишем. То се постига и по-генерално посредством толкова многото празнувания в човешката и традиционна, и модерна среда, които със своята друга различна идея поставят под въпрос и променят, макар и за кратко, станалата плоска и изхабена всекидневна идея за свят. В това външно допълване-модулно коригиране е големият принос на литературата, на визуалните изкуства и музиката, тези своеобразни усилени аналогии на онова, което вършат, особено в своите по-дълги ходове, добрата всекидневна и добрата научно-философска реч. Те и двете изпълняват, първо, вътре в себе си речево онова външно, което продължава да става и в коментираното външно. Това е и силно характерното за модулно устроената човешка среда - ние постоянно вършим по няколко начина едно и също важно за нас, за да му осигурим успех. Което между другото добре обяснява защо няма и не може да има нито един велик текст, нито една най-добра реч, които винаги и във всички случаи да довеждат онзи, който ги ползва, до безспорно сигурна истина. Заключение за т.нар. неравно разбиране По-горе повдигнах въпроса дали има изход от т.нар. неравно разбиране. Отговаряйки, че има и че това е относителното изправяне, което се постига и в научната, и във всекидневната реч, добавих и следното - че това изправяне е нещо идеално и същевременно практическо, което трябва да се уважава, въпреки че разглеждано само по себе си, то е невярно. Това невярно е без особено негативно последствие, тъй като мрежата от речи и текстове в човешкото пространство го коригира – веднъж вътрешно в самите речи и текстове по модулния начин на речевата двойност, за който говорих, и втори път външно, също модулно, с поставяне на един текст и една реч в контакт с друг текст и друга реч, контакт- непосредствен досег, който е и един вид продължаване на едното в другото и значи образуване на по-голям текст, но който е и нов по-голям текст, включващ двата текста. Затова и изводът за неравното разбиране е двоен. Вътрешно неравните речи и разбирания са и нещо вярно спрямо условията на онова, което се казва и разбира. Същевременно не всяка неравна реч и разбиране са верни. Същото се отнася и за логичното право казване и разбиране. То е на място в определени случаи, в други случаи обаче не е на място и трябва да се замени с неравна реч и разбиране, които биха били на място в този случай. Ето и особената двойна позиция в другата радикалност, свързана с образованието, налице в европейската традиция поне от времето на “Държавата” на Платон насам. Тази радикалност е, че без образование и добра подготовка т.нар. логично право казване и разбиране не могат да се постигнат от само себе си. Логиките и ясните линии трябва да се преподават и научават. Но в съвременната отворена либерална среда, в която са така умножени субектите на разбиране, умножени дотам, че всеки има право да разбира, поради това се умножава и онова, което е редно да се преподава и научава. В него влиза и динамичната “крива” логика на т.нар. многозначно и многопредметно разбиране. Накъсо казано, то представлява разбиране за реално и реалност, които включват и способността те да се разбират като отделими ситуации на полагано сега и тук, което е двойно – в определени случаи е с права еднозначна и еднопредметна, но в други случаи е с крива многозначна и могопредметна логика. Сега за сега смятаме, че второто е въпрос на усет и натрупан опит. Но също като ученото по-рано право логично то трябва да бъде предмет и на своеобразно преподаване и научаване. Между другото това е второто, което правя в тази книга – изброявам принципите на това преподаване и изучаване.
|
|
Коментари по темата |
|
Искам да си представя кръговата структура на текста на професор Богданов – по средата стоят речта и разбирането, от двете страни са двете речи – всекидневната и научната, от техните две страни, е темата за неравното разбиране – в началото, и в заключението на текста. Тази кръгова структура обаче не се затваря от самата себе си – в нея има нещо, повече от текст, което е продължаването на неравното разбиране на текста с неравното разбиране навън, от друг. Именно това разбиране навън, което може да прекрачва границите на текста, дава съвсем друг статут както на редовото говорене, така и на словесния предмет, на разбирането, на правенето, а най-накрая и на онова образование, с което текстът завършва. То е интересно с това, че имаме възможност да наблюдаваме – нещо, което е много трудно, дори почти във всички случаи невъзможно да се види – не просто парадигмите, нито просто външния свят – не моментното спиране-постигане-съвпадане – а самото случване, когато то е започнало да се случва, но още не е случено докрай, така, че все още има място за желаното в неговото постигане, и все едно остава още малко време - още един ден.
Именно затова си дадох сметка с какво е по-различно редовото говорене от всекидневната реч, която неосъзнавайки заменя и заменя така, че да постигне успех, а също и от диатрибното говорене от „Разказ, време и реалност“, което осъзнава своята неравност, ползвайки примерността от литературата, за да може да осигури разговора между няколко „тук и сега“. Редовата реч не е парадигма, а се отличава с това, че в реферирането и свързването създава, и най-важното – има грижата да ни утвърди и допусне вътре сред реалността и парадигмите, правейки ни част от реалността, като по този начин можем хем да променяме парадигмите, хем да правим реалността – и това съществува като възможност винаги, независимо от контекста. Редовото говорене е онова, което е над опозициите, дори и над съвпаданията и над самата реалност. Затова си мисля, че както редовото говорене, така и словесният предмет - са неща, които не просто могат да променят парадигми, а са още по-силни – могат да разрушават идеологии, така като могат да ги разрушават говоренията, празнуванията, големите алтернативи на едрите парадигми. Четейки последния коментар на Георги – си помислих точно за това – за ролята именно на говоренето-разговаряне, което моделира и отделните теми, и единната цялост на „Държавата“, че именно разговарянето в текста създава усещането за реалност поради това, че както парадигмите, така и реалността се намират вътре в разговарянето, което касае и нас.
И така – представих си как кръговата структура на текста чертае долната полуокръжност на структурата-фигура, докато горната полуокръжност се прави от всички рефериращи навън места от текста – сякаш правейки онова, за което сам говори, текстът показва на живо - модулната двойност в нашите речи и разбирания, реализирайки истинско премоделиране, необходимо в този случай на говорене. Това ми се сториха най-важните неща в текста – модулната човешка среда, свързването, реферирането, правенето, отнасянето към тук и сега, развалянето на идеологиите, правенето на комплексните парадигими – и разбира се – този особен вид образование.
Защо е необходима обаче тази кръгова композиция на текста – това разположение на разбирането и говоренето, разделящо представянето на всекидневната и научната реч и изтласкваща навън текстовете за неравното разбиране?
***
Първата част за неравното разбиране като един вход към цялото на текста, който обаче поради това, че е последен текст и в самата книга, е редно да се отнесе и общо, като вход, към неравното разбиране в цялата книга, а и със сигурност към други текстове, и дори към извънтекстовостта, поставя няколко важни въпроса. Неравните разбирания редуват, също както литературата редува повествованието и разказа, по-общи твърдения и конкретни описания. Въпросът е „кой разбира – дали който разбира нещо казано или написано, или този, който казва и написва?“ и още на това място се вижда отнасянето на по-общото и по-конкретното, на ясното на написването по един начин и на неясното на разбирането – по-друг, но всъщност въпросът продължава, търсейки общото, което свърза казването и написването с разбирането от друг – в общо протичане. Още на това място се случва и друго – наблюдават се отделните фигури – на казващия-написващ и на разбиращия, а от друга страна – те се събират в нещо общо, подготвяйки по този начин – по-следващите теми – темата за парадигмите, когато мислим нещата отделно и темата за реалността, когато мислим нещата като общо протичане-случване с по-дълго време, което може да включи и нас самите като част във веригата на казването-написване-разбиране.
Протичащото може да се разбира по три начина – да се превръща от неравно в равно, може да се постига неговата неравност, но може и да се променя в друга неравност. Най-типично за отнасянето на човешкото разбиране към протичащата реалност е третото, тъй като в разбирането се преплитат поне две логики, но професор Богданов поставя под въпрос логичността. От една страна, линиите на логиките са идеалност, а идеалността е по-проста от реалното, което става, и идеалното води до последствия. От друга страна, протичанията от проблем-задача към постигане на цел, правите линии – следствие-причина и проблем-цел-отстраняване на проблема, които се случват и в литературата – не могат да бъдат сами по себе си – дори в литературата, където типична се явява примерността, а извънлитературата, в научните текстове, например – примерността се замества от свързването в реалността и превръщането на еднозначността в многозначност. По този начин професор Богданов разрушава простата линия цел-причина – посочвайки свързването, което означава и реалността – като основен фактор за нея. Това означава и друго, че ясното, чрез което се смята, че се разбира по-добре, не помага за разбирането на реалността – а на нещо друго, което ще бъде казано – по-нататък в текста – парадигмите. Ясното разбира парадигми, а не реалности и може да започне да разбира реалности, когато стане сложно и направи конструкт от повече парадигми.
В първата част за научната и всекидневната реч най-важни ми се видяха следните въпроси – изследването на нещата като отделни или в комплексна среда, и то не само в свързването на едно линейно ниво – но и така, че онова, което е примерността в литературата и е примерно, защото може да се отнесе и за извънлитературното, е и експерименталността за природните науки, която може да се отнесе и за примерността, а и за други форми, които ще доведат до преминаването на еднозначното в многозначно. Това ме накара да се замисля за отношението между това да направиш опит – и другото – да натрупаш опит, едното, което може и да не стане, и другото – което в крайна сметка започва да става и ще стане и може да се приложи и за други неща.
Текстът извежда следните положения - хуманитарното и социалното знание работят с факти, понятия и термини, следват методи и специализирани логики, философията се грижи за общите положения, а аналитичната философия поставя въпроса за намесата на всекидневния език в научните езици. Поставя се въпросът за едрите парадигми и за това, че всекидневният и научният език са взаимно проникнали един в друг и могат да се мислят отделно именно когато се мислят като парадигми. Когато не се мислят в едра парадигма като отделни – се случва друго – реферират към някакво външно, което ги занимава. Това е друго място в текста, което показва, че елиминирането на отделността и на едрите парадигми, които сочат ясно – е не другаде, а в истинското реално. Реферирането в целия текст има много особен и важен статут – то сочи реалност и не е подчинено на една или друга специализирана реч, а идва от самото „редово говорене“, което прави и всяко правене, затова по-особеното рефериране на професор Богданов, което запазва думата, но не и значението-понятие – трябва да бъде редова характеристика на всяка реч и всяко разбиране. По този начин професор Богданов, след разрушаването на простата линия цел-причина, разрушава и „уговорените специални термини и общи понятия“ и „осъзнаваните научни методи и логики“ – защото те също трябва да се поставят в т.нар. редова характеристика на всяка реч, т.е, не в едрата парадигма, а в свързаността, за да бъдат функционални. Специалните понятия и термини не трябва да се отделят от общите понятия, които общи понятия вече загатват за започващата свързаност, която бележи реалността.
Много точно професор Богданов е използвал примерите на „индивида“ и „обществото“, които от една страна, вътре в научната реч представляват своеобразни общи понятия,а от друга – са реален излаз навън, където реферират и чрез което поставят под въпрос специализираното научно говорене, вмъквайки в него всекидневното, което е и практическо. Изграждайки реалията „обща характеристика на всяка реч“ текстът поставя един от най-големите си въпроси, който се прави и от цялата книга, за връзката с някакво актуално вън, което включва и други времена, но което се случва и с нас самите. Този въпрос е – какво правят човешкото говорене и писане, когато се отнасят към реалното и реалността.
На това място приключва първата част, която представя научното и всекидневното говорене, за да се отвори пространство, от което да се влезе в по-вътрешното на речта и разбирането и тяхното отнасяне към реалното и реалността, където неслучайно се появява „понятието“: редово говорене. То включва три неща – 1. Всекидневно говорене, обогатено с научни идеи и понятия, 2. Научно говорене, обогатено с многозначността и променливостта на всекидневния изказ, и най-важното 3. Онова, което правят всяка реч и всяко разбиране при своето отнасяне към реалното и реалността.
Това, което правят речта и разбирането при отнасянето си към реалното и реалността, е представено със схема от три проявления. Важно и тук се явява общото положение, че всяка реч и разбиране си служат с представени от езика схеми-парадигми. Но за да се постигне добро рефериране към нещата, се ползват голям брой парадигми едновременно – нещо, което отново се предизвиква от това, че има отделни неща, но има и свързване между тях – с което се бележи и ясното-отделно, и многозначното-общо. Тук освен реферирането към неща се явява и правенето – другото голямо действие на речта и разбирането, и още нещо – реферирането-правене на външното се смесва с парадигмите, които се ползват. Тези парадигми, също се правят и доправят от езика и разбирането с оглед на казваното и разбирането – сега и тук. По този начин се получава следната мрежа – казването и разбирането правят парадигмите, но те правят и реалността. Поради това правене парадигмите и реалността лесно могат да се объркат. Парадигмите винаги зависят от някакво тук и сега, както от подобно място-време зависи и реалността. Тук някъде в тази мрежа се намира и самото „понятие“ за редовото говорене – в мястото, където нещата се правят, но те не се объркват с парадигмите и успява да се приближават до истинското реално без да спрат и съвпаднат с него, за да могат да продължат и в друг момент. Редовото говорене е онова, което придвижва специализираните речи, включвайки ги в една по-обща реч, свързвайки съществуващото и създаваното, движейки се към едно „сега и тук“, което е по-твърдо дори от парадигмите, като в това време-движение – то има едно и най-важно качество – способността постоянно да прави, което означава, че то никога не спира и че има по-висока функция, която почти може да се разпознае като реалност – да извлича навън като преодолява от една страна спиранията на отделностите в реалността, а от друга – измамността на парадигмите. Оттук – три са проявите на всяка реч и всяко разбиране в тяхната обща характеристика-сехма и всички те са излаз навън, но в едно такова навън, което трябва да знае как – а и явно знае, щом живеем – как да преминава из между парадигми и тук и сега-спирания. Първата – смесването на парадигмите с външните неща, която поради функционалностите може да наречем правене-случване, защото всичко в нея зависи от правенето. Втората – постоянната подмяна на словесното рефериране на нещо със словесно правене и обратно. Една черта която показва как движението на речта и разбирането може да се издигне над парадигмите и конкретните отделности в реалното. Трето – правенето на нашата дейностна среда, което се получава от това, че реалните предмети вън от нас и онова, което говорим и разбираме за тях - не съвпадат. Ето по този начин излиза, че ние сме първата реалност, и текстът, и книгата на професор Богданов са отворени именно в тази посока – към нас, и човешките същества са онова, което се явява успоредно на тук и сега- моментите – също сме спирания и ориентири за разбирането и речта – но имаме по-дълго време. Дълго се чудех, ако парадигмите се правят и променят от тук и сега-моментите, които обаче в реалността са отделни спирания, то, за да бъде редовото говорене онова по-високо, което си представям, от какво се променя самата реалност – и стигнах до този извод – от хората, които, дори когато са отделно и несвързани, и гледани като отделни индивиди – имат по-голямо време. Подобно на хората, които имат по-дълго време – и подобно на редовото говорене, което е над всекидневното и над научното, защото е отнасянето към реалното и реалността на всяка реч и всяко разбиране, се появява и понятието за словесен предмет-двойник на означаваното външно, съставен от повече парадигми, представящ съответно, но не съвпадащ напълно с реалността. Словесният предмет има същата функция като редовото говорене – да бъде над онова, което спира. Словесният предмет, представя парадигми – от една страна, а от друга – съществуващи неща – но с възможност за премоделиране. Словесният предмет е пример и за друго – нов излаз навън – за съвпадането на словесното и извънсловесното и за обратното – за несъвпадането.
Тук професор Богданов се връща към научната и всекидневната реч, поставяйки въпроса за идеологията. И несловесното човешко правене, и всекидневната, и научната реч вървят заедно със силна идеология: „че се занимаваме не с друго, а с точното отделно нещо и че живеем в свят на отделни идентични на себе си неща, които влизат в еднозначно логични отношения.“ Тази идеология се коригира от философията, литературата, изкуствата, но тя се коригира и с обикновените разговори, които водим и с по-добрите писмени текстове, които четем и пишем, както и с празниците, които променят всекидневната идея за свят. Във всичките тези, взривяващи идеологията дейности се вижда колко важна е свързаността, комбинирането на парадигмите, продължаването на едно в друго, отношението, общото – също както при редовото говорене и при словесния предмет.
Последната част на текста се връща към неравното разбиране. Редовото говорене и словесният предмет са синоними и на това, което става между свързването на отделните текстове в една книга, защото текстовете се свързват и както парадигмите, и както хората. И са като онова, което казва Платон – че и когато изваждаш едно от едно, и когато събираш едно с едно – винаги се получава две. Така професор Богданов представя речевата двойност – нещата могат да се разбират отделени едно от друго, но и свързаното е идентично на външния предмет, който се означава с него – това обаче вече е словесно променяне, премоделиране, преозначаване, преименуване. Интересното е, че и парадигмите, и реалността могат да се променят, че логичното право не може да се постигне от само себе си и трябва да се учи, така както и „кривата“ логика на многозначното и многопредметното разбиране. В самия „финал“ на текста професор Богданов говори за възможността да се преподава и изучава усетът, но и еднозначното, което също е част от двойното на реалността. От една страна – това изучаване-правене е нещото, което би ни дало увереността да се движим между толкова много отделности, заедности, еднозначности, многозначности, а от друга – е нещото което отлага финала на самата книга.
***
Много чаках този текст, с голямата грижа да разбера дали в него ще има място за „онези очи, които тебе гледаха“ от първия текст в книгата, и ако съм превърнала коментара си в преразказ, който е само на пет сантиметра отделен от самия текст така, както самият текст кара разбиращият го сам да се чувства сякаш на пет сантиметра от земята – то е затова – заради всички излази навън, които дават възможност на нямащото име – да се нарече, на несъществуващото – да се създаде, на непостигнатото – да се случи. В този текст има място за моя поглед – който гледа от едно стихотворение, който гледа от един текст, или от друг текст, или дори даже не от текст. |
Тема № - 109 |
Коментар № - 7772 |
|
The Tree of Life - 2014-06-26 13:41:07 |
|
|
Благодаря ви за отговора, разбирам това, което казвате. Често в книгите, съставени от по-малки отделни текстове, се образуват две логики – на отделния текст, който е посветен на една тема и обикновено засяга една парадигма, и на цялото, което е многотемно и поради това многопарадигмено. Така е и в „Държавата“. Макар че било Платон, било някой античен редактор се е опитал да свърже в единна цялост текста, той е по-завършен в разговорите по отделна тема. Което, впрочем, създава у четящия усещане за реализъм. Текстовете, речите, които са завършени и в отделната си част, и в цялото, в което се свързват, ни изглеждат изкуствени, неживи. Докато живото е може би повече такова, каквото го описвате, като говорите за реалното говорене и парадигмите – многоречево, само тук и там и за кратък момент опростено до някаква правилна схема и логика, а на повечето места сложно напластено, с много схеми и възможности у него. Та тази аналогия между формата на живото и формата на текста не може да не доведе до успех. |
Тема № - 109 |
Коментар № - 7771 |
|
Георги Гочев - 2014-06-23 15:56:20 |
|
|
Благодаря за уместната намеса. Това есе е последното петнайсето. Впечатлението, че се колебая, идва, от двете логики, които се преплитат в книгата. Едната - по-силната, е на случващото се в едно есе по обявената в заглавието тема, а другата е на цялата книга – тя е по-слабата логика. Това, че двете не се съгласуват, е нормално, ако решим, че и научната реч е по-многозначна отколкото ни се струва, когато мислим за нея парадигмено. Научно и всекидневно говорене реално наистина няма. Има говорене, оцветено по-научно или по-всекидневно. От тук е и поредицата синоними в книгата – говорене изобщо, реално говорене и редово говорене, които означават и едно и също, и се различават. Както впрочем говорим и разговаряме.
В научен план това затруднява читателя. Така е на равнището на книгата, но не и на равнището на отделното есе. Защо настоявам, че отделното есе е случващото се по-последователно казване? Защото сме по-последователни в едни или други по-кратки словесни ходове. Аз съм избрал есето, което в тази книга трае най-дълго 28 страници. Така зачитам реалния прочит. Кой би имал време и спокойствие при толкова книги и толкова много дела за вършене да прочете цялата книга? И аз, който съм я написал, няма да го направя. Останалото е напъване срещу реалната реч и реалната възможност за разбиране, довело до толкова големи поражения.
Доста време се опитвам да убедя в тези два форума, че и разгърнатата парадигма на българското общество не е самото българско общество. Това още повече се отнася за едрите парадигми за демокрация и еврепейски ред, с които си служим за разбиране на примерите за безредие, които откъсваме от сегашния български живот. Парадигмите са схеми, а не положения, които трябва да търсим реално осъществени и чието неосъществяване ни прави нещастни. Нещастни сме от друго – от неуспехите в едни или други дреболии, които се свързват с нашия не малък интелектуален неуспех, че не правим разлика между мързеливите едри парадигми и винаги многопарадигмения живот.
Но и това е едра парадигма. Тогава защо не постъпим със сравнение? Защо не сравним обеществения ред в сегашна България с този в голяма страна като Бразилия. Ами и там този ред е безреден, и там държавата е само усилие по справяне с асиметрията между благополучието на отделния човек и благополучията на среди, прислойки и цяло общества. Та, Георги, моето усилие в тази книга е в посоката, първо, на несмесването на една парадигма с винаги многопарадигмената реалност и, второ, на повика за по-сложна и, ако е нужно, и съставена от повече парадигми парадигма. Тя обаче и в този случай няма да съвпадне със самия живот. Не може, защото и най-сложната парадигма е само парадигма.
А човешкото живеене то какво е? Постоянно противоборство между парадигми и реалности, така че парадигмите влизат в реалностите, а те постоянно се измъкват от тях. Та, доколкото може да се сведе до едно изречение, това е основното послание на тази книга.
|
Тема № - 109 |
Коментар № - 7770 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-06-23 08:55:10 |
|
|
Предполагам, че текстът, който проф. Богданов публикува, е или предговорът към новата му книга, или първият текст в нея. Направиха ми впечатление две неща, които ще се опитам кратко да коментирам. Първото засяга т.нар. „редово говорене“. В по-ранни текстове на проф. Богданов то, струва ми се, беше синоним на „всекидневна реч“ и, съответно, противостоеше на „научна реч“. Сега „редово говорене“, както в началото на третата подглава са изброени неговите три значения, е нещо средно, компромис между „всекидневна реч“ и „научна реч“. Редовото говорене, казва проф. Богданов, е „всекидневно говорене, обогатено с научни идеи и понятия, и също така „научно говорене, обогатено с многозначността и променливостта на всекидневния изказ“.
Питам се дали в горния нов смисъл названието „редово говорене“ не е възникнало в търсене как да се нарече разговорно-диалогично-научната реч, в която проф. Богданов пише? Ако се тръгне по тази линия, „редово говорене“ трябва да се постави много близо до онази реч, която в „Разказ, време и реалност“ беше наречена „диатрибна“. Може обаче да се тръгне и по друга линия, тази на самото разбиране. Новият термин спрямо една традиционна опозиция-парадигма – каквато опозиция-парадигма по отношение на речта е опозицията всекидневна-научна реч – непременно се явява и като по-доброто спрямо двата члена на опозицията. Това е второто, което си помислих, докато четях текста на проф. Богданов. Че когато разбираме нещо – в случая нещото „реч“ – освен че а) го смесваме с неговата парадигма, б) опростяваме го до идеален тип и в) снемаме разликата между онова, което е вън от нас, и онова, което твърдим за него, ние също така: г) уточняваме и в някои случаи променяме парадигмата, с която разбираме.
Защо се получава така? И защото търсим по-близката до действителността идеална схема на разбиране, но и защото като че ли имаме нужда да утвърдим като верен получилия се в парадигмата виртуален ред-равенство между неща размесени и неравни. Когато говорим за „всекидневна реч“ и „научна реч“ влизаме в особена, премерена неистина. Първо, речите са повече по вид. Второ, както проф. Богданов казва, не е възможно научната и всекидневната реч напълно да се разделят една от друга. И трето, няма как да измерим колко от общата речева практика е всекидневна и колко – научна, камо ли пък да кажем, че те са равни ако не по количество, то по значение, както ни внушава парадигмата. Затова се нуждаем от нов, трети термин, който коригира наложилата се опозиция-парадигма и я прави по-гъвкава и по-вярна. И, впрочем, същото коригиране на парадигма, станала вече изхабена и негъвкава, се наблюдава и при въвеждането на темата за т.нар. „словесен предмет“ - един вид корекция-допълнение към старата семиотична парадигма означаващо-означаемо. |
Тема № - 109 |
Коментар № - 7768 |
|
Георги Гочев - 2014-06-22 20:36:56 |
|
|
|
|
|