РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА МИСЛЕНЕТО И ЛОГИКАТА. Втора част - за разликата между логическото и редовото мислене, за това, че всяко мислене протича в контекст-среда, а и че собствено човешкото е полагане в голям свят чрез посредничеството на по-малък. Богдан Богданов |
|
|
Постоянно мислим за нещо определено. Разбира се, има техники, които насочват да не се отклоняваме от него. И Аристотеловата, и другите по-късни логики са такива техники. Те се налагат и поради негатива, че човешките мисления обикновено се отклоняват от това едно. Въпросът, който се повдига в тази връзка, е дали това отклоняване става само поради неустойчивостта на нашето мислене, или и поради позитива, че когато мислим за едно, преминаваме и към друго, свързано с него? Като казвам “позитива”, имам предвид и логическото, но и редовото словесно преминаване към друго. Как става логическото преминаване? С влизане в съждения и умозаключения. Съжденията са в основата си свързване на субект с предикатно име, а умозаключенията са свързване на две съждения в общо съждение. Логическото е осъзната и контролирана форма на свързване. Въпросът е кой е предметът в това свързване – дали свързването на нещата в света, или свързването на значенията на тези неща. Разбира се, има и трето положение – свързването на тези две свързвания, при което те са и две, но са и едно различно от двете. Според обичайната логика съжденията и умозаключенията визират онова, което става с нещата в света. Според съвременната логика има разлика между външното ставане и ставащото с техните значения в нашите съждения и умозаключения. Занимаването с тази разлика не е предмет на съвременната логика, нито е предмет ставащото с нещата в света; предмет е онова, което става със значенията на тези неща в нашите съждения и умозаключения. Което означава, че въпреки че са имплицитни съждения със сигурна предикатност, пояснени с дефиниция, понятията не са предмет на логиката. Предмет на логиката са съжденията и умозаключенията, които са формални речеви структури от втори разред и като се наслагват върху вече означеното от първи разред. Това означено е, така да се каже, приключило с образуваните понятия и думи-непонятия. Но ако разликата между понятията и думите-непонятия все пак ни занимава, трябва да кажем известното - че понятията са с уговорено и дефинирано значение, докато редовите думи са с повече значения. В реалната реч обаче тази разлика е размита. Във всички езици има не малък брой думи със статут и на понятия, и на редови думи. Такива са на български старите капитални чуждици култура и демокрация, а и не малък брой родни думи като държава и общество. От друга страна, на всички езици, редовите думи, които са с повече значения, се реифицират и клонят към твърдо значение. В устите на хората това значение обаче не е едно и също, което, добре знаем, води до не незначителни недоразумения и спорове. Което впрочем нерядко се случва и с понятията в научната реч. Така че нищо друго в човешката реч не е толкова неустановено като понятието. Ако едно понятие се означава с чуждица, чуждицата за известно време пази понятието. Но, така или иначе, не малък брой понятия-чуждици стават и редови думи, което ги излага и на двете опасности - на многозначността и реификацията, двата характерни жеста на редовата реч, които, постепенно съсипват понятията. Така или иначе, както е размита границата между понятието и редовата дума в реалната реч, така е размита и границата между т.нар. логическо и редово словесно свързване на едно с друго. Логическото преминаване от едно към друго, разбира се, е по-кратко, когато борави с думи, а не с формули. В него владее ясен линеен ред на свързване, в който и свързани, едното и другото пазят идентичността си. Логиката е осъзнатият ред на това обичайно кратко свързване-преминаване от едно към друго. Но и редовото словесно свързване-преминаване към друго също държи на ясния линеен смисъл - фразите и изреченията в него се подчиняват на известните логически връзки. Да, но редовото словесно свързване ползва и втора “логика” - тя организира по-дългия текст, който се получава от нанизването на повече фрази и изречения. Т.е. редовото словесно свързване-преминаване към друго е организирано и модулно. Не случайно казвам “и”, защото в този модулен ред прозира и този на логическите връзки. А и обратно – т.нар. модулност нерядко се обажда и в кратките фрази и изречения, организирани логически. Именно редовото словесно свързване-преминаване към друго е това, което неумишлено е устроено знаково насложено, т.е. е съставено от поне два смислови пласта, които влизат в отношение на означаващо и означавано. Както и обратно – обикновено по-краткото логическо словесно свързване-преминаване към друго е умишлено устроено едноредово логически. Но какво представлява редът, който наричам “модулен”? Той борави не само с основните значения на думите и фразите, но и с техните по-широки семантични полета, от които черпи и други значения, които свързва с предишните, като си служи със синонимни и антонимни преходи и така зачита, първо, повечето значения в подвижните семантични полета, но и, второ, постоянното разминаване между думите и нещата и по-точно това, че за да се изрази реалното, то се нарича и с друга дума. Така логиката на говорната модулност сякаш безсъвестно сменя и думите, и темите и нещата. Но тази смяна е и с позитивно последствие – във винаги по-дългите текстове, които се пораждат. Те, първо, зачитат подвижността на семантичните полета и, второ, не загърбват реферирането към нещата, а оперират несъзнателно и с несъвпадащи с тях словесни корелати. Т.е. логиката на говорната модулност прави онова, за което настоява семиозисът на Пърс, или което се опитват да представят съвременните т.нар. модулни или динамични логики. Казано съвсем накратко, в редовото мислене и говорене се комбинират две логики – едната на фразата и изречението, логиката в тесния смисъл на думата с нейните закони и правила, и другата модулна на по-дългия текст, която визира не само промените на значенията, но и на нещата, от които тези значения са зависими. Съвременната научна логика е непоследователна в това отношение. От една страна, тя развива пряко по-сложно знание за нещата-референти в света, например по темата, че посочимите неща не са всяко само по себе си, а участват в класове. Разбира се, Ръсел, в чиято логика се коментира това положение, общо взето, не влиза в темата за двете логики на краткото и по-дългото, тъй като учен той вярва в единния смислов ред на това, за което се мисли и говори. Съвременните пропозиционални логики се държат не универсално обхватно като философии, както се държи старата логика, а като специализирани науки, които се различават с оглед на важно отделно, въведено от една логика, но загърбено от друга. Поради това те определено не смятат за нужно да се опират на всички научни достижения. Така се е случил и този пропуск да не се обърне внимание на важното знание, до което достига Пърс, че в големия словесен знак, пораждан от нещата, се поражда и словесен корелат на външния обект, който като негов модел, не го повтаря, а влиза във функционално отношение с него. Защо се е случил този пропуск? Поради външното основание, че с научното ценене на яснотата се е породило недоверие към сложнотията на Пърсовата семиотика. Разбира се, и науките, и съвременните пропозиционални логики не са последователни. Има логики, които са разработили Пърсовата логическа идея за т.нар. абдукция. Поради същата непоследователност, добре изразена в т.нар. две логики, нерядко редовото мислене и говорене достигат до читави решения. Каквото е и представеното по-горе реифициране на думите в редовата човешка реч, което е своеобразно зачитане на словесния корелат в словесните знаци. Та какво е самото логическо? Форма на свързване-отнасяне на едно към друго. Има ли мислене в тесния смисъл на думата, има отнасяне на едно към друго и речево конструиране на елементарно време-промяна? Въпросът е дали тази мислителна форма е и в нещата в света, или е само наш когнитивен инструмент, с който си служим, за да разбираме опростено отношенията между тези неща и който инструмент представяме несъзнателно като съществуващ и също несъзнателно нанасяме върху действително съществуващото. Какво правя с повдигането на този въпрос? Опитвам се да вляза в основното, което твърдя в това есе – че никое говорене и мислене за нещо не стават без среда. Така е и когато средата е набелязана вътре в онова, което се говори и мисли, но е така и когато тя не е набелязана и е било външният неутрален свят, в който говорим и мислим, било непосредственото външно, което влияе на това говорене и мислене. Твърдя, че ако не развият в себе си среда, което означава и особен свят-фон, т.нар. неутрални говорения и мисления са само привидно неутрални, защото се свързват или с подразбиран цял свят, или с външното тук и сега на това говорене и мислене, или и с двете, които влизат в отношение помежду си. Това според мен твърдят по различни начини съвременните философи-контекстуалисти Дюи, Попър и Витгенщайн – че всяко логическо твърдение развива контекста на вярно или невярно оправдание. Да, но като философи те мислят обхватно универсално. Логиците са употребили друго име, за да подчертаят позицията си - нарекли са се фундационалисти. Възгледът за основа и дъно (fundus), разбира се, е стар. Той тръгва от “Втората аналитика” на Аристотел и преминава през “Размишления”-та на Декарт, за да стане и един вид понятие в пропозиционалните логики на 20-и век в постановки на Ръсел, Луис и Чизъм. При всички тях обаче става дума за възгледи-вярвания, т.е. за мисловен контекст. Друг съвременен философ-логик – Крипке, прави съществената крачка и към възможен свят, който е нужен, за да бъде дълбинно подкрепено онова, което се мисли. Така че това, което аз твърдя, радикализира възгледа на Крипке в едно редундантно едро положение. То е, че за да могат да твърдят каквото и да е, човешкото говорене и мислене (цялото мислене, не само това в тесния смисъл на думата, с което се занимава логиката), или построяват в себе си модел за възможен свят, или присъвокупяват външен вече готов свят. Кое е редундантното в това твърдение? Свързването на отделното човешко казване-помисляне с литературното творчество, музиката, живописта и архитектурата и настояването, че всички те пораждат възможни светове. Но в какъв смисъл тези светове са “възможни”? Защото са динамични структури от вътрешен по-малък като че ли по-ясен свят, който се полага в другия външен по-голям и по-неясен, за да се улесни по този начин и достъпът до него, и неговото разбиране. Несъмнено редуктивно аз свързвам онова, което обикновено се изброява и различава, и смятам, че мисленето в тесния смисъл на думата и логиката имат същата светова нагласа като литературата, театъра, а и толкова други неречеви построения в човешката среда. Но тази нагласа е проявена не само в това, което казвам – в самото мислене и построяване. Тя е и във външното, което подтиква към тях, в това, че този, който мисли и строи така, и живее по този начин в света – с посредничеството на друг по-малък свят. Което, ако е вярно, повдига следния въпрос. Ние ползваме постоянно говоренето и мисленето, за да се произнасяме генерално за какво ли не в света и смятаме, че именно логиката потвърждава, че това е възможно. Би било странно да е така, щом като във всичко друго човешкото същество, и не само то, а и живите същества на земята, пораждат по-малък свят, чрез който се поместват в по-големия. Добавя се и не маловажният детайл, че никои други земни същества не са разширили толкова своята среда. Човешката среда се е разширила дотам, че често и тя е нещо външно за нашето собствено. Което веднага повдига питането дали нашето собствено е нещо просто. Не е. То е съставено с наслагване на повече мое собствено, които влизат помежду си в знаково отношение. Аз съм в моята страна, но и в този град, и в този дом, но и на това място, от което наслоено, наслоено и върху мен, гледам към наслоеното външно. При това като външното и моето никога не е същото, а пулсиращо си променя обхвата. Е, наистина твърдя, че съм тук и там, въпреки че тези “тук” и “там” са пространствено, и времево променящи се знакови ситуации. Мога да кажа, че съм в света, както и да се произнеса генерално какъв е животът, но мога и да се съобразя с по-вярното, че нито съм направо в света, нито ми е достъпно което и да е цяло пространство и време. А къде съм всъщност? В тази ситуация на време-пространство, която се променя, и то по много начини. Вярно е, че ситуациите си приличат, но е вярно и другото, че те си приличат, защото са ми слаби възприятията. Иначе тези ситуации са сложно различно-подобни, което така и не мога да усетя и още по-малко мога да изкажа съответно. Тогава в какво е заблудата? Във видимостта, че благодарение на логиката сме в големия свят. Това положение само изглежда истинно поради едно или друго формално съждение и умозаключение. Да, но човешкото битие е поне двойно отношение между по-малък напластен свят, полаган в по-голям също напластен, което налага сложно подвижно знаково отнасяне, за да може да бъде разбрано по-съответно. А и по-нататък. Бидейки в поне два свята, сме винаги в поредица от променящи се ситуации, които влияят на мисленето и разбирането ни, а и на всичко, което правим и което се мени, както се мени и обхватът на нашето разбиращо “себе си”. Това сравнително ново знание не е особено достъпно. То е дълбинната причина ония, които разполагат с него, да живеят в като че ли друг свят и време в сравнение с останалите, които го нямат. Да, но и тези засягани от това знание не живеят постоянно в този така описан свят. Той е винаги само момент в техния пулсиращо подвижен свят, в който моментите на старото и по-новото се редуват и се наслагват знаково. Което повлиява с особена сила логиката. Всички логики са идеологии на вярата, че нямаме проблем с външния свят. Затова и новото знание или по-скоро усетност за ситуативния поне двоен свят, в който живеем, не повлиява нищо друго толкова много, колкото подема на съвременната логика. Започнал от втората половина на 19-и век, той продължава и до днес. Първата голяма промяна е, че с всеки изминат ден логиките стават все повече и повече. Те се наричат с нови и нови имена. Има квантова, немонотонна, динамична, интенционална, комбинаторна, многозначна, множествена, символна, темпорална, че и свободна логика. Аз обаче бързам да кажа кое ги свързва. Първо, те са постигнали по-истинното множествено число. Второ, прекрачили формалната краткост, се занимават и със съществуващото по-съдържателно. Трето, все повече осъзнават, че и нищо, и никое значение не са направо в света, а винаги са в конкретна ситуация, от която зависят. Затова и логическите редове, които занимават съвременните логици, са вече по-дълги. Е, вярва се повече не в ситуативните светове, а в ситуативните речи. Затова и най-многото, до което се е достигнало, е правенето на нови и нови програми от модалната логика и информатиката. Живеем в епохата на уреда, този програмиран малък свят с определена функция, и надуреда-компютър, устремен към имитиране на малкия биологичен компютър на нашите мозъци. Знаем защо то няма как да бъде напълно успешно. Защото мозъкът е закачен за подложеното на промени човешко тялото, което е закачено за външната човешка модулна среда, която включва уредите и компютрите и която е закачена за пулсиращия отварящ се голям свят. Така че по-успешно е имитирането, което наподобява тази модулност. Досещаме се колко далече са от нея редовото човешко мислене и говорене. Защото те продължават да правят умишлено не това, което е заложено в тях - заместват сложнотията и дори опростяването й с две съчетаващи се логики с една или друга ясна логика и вярват, че тя може да предложи трайно решение на всички проблеми, което да е валидно навсякъде и винаги. Е, все пак поне знаем, че това заместване е само идеализация и опит онзи, който го прави, да стане по този начин косвено безсмъртен. Още по-доброто е, че тази идеализация постоянно се отменя - първо, вътре в самите нас от други идеализации, второ, вече външно, от идеализациите на близки хора или авторитети, които следваме. Ако разполагахме с усет за повсеместната базова двойственост, бихме разбрали поне това, че така заместваме сложното реално с по-просто идеално. Но дали не можем да разберем и това по-сложно - че не сме толкова сигурни “аз”-ове и че сме въвлечени в незавършващо правене на себе си, при което нашето глупаво или умно постоянно се усилват от неясно какво ненаше?
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря, Веселина, за похвалите, уважението, а и обхвата на коментара ви, но най-вече за това, че сте повдигнала въпроса за представите и образите, който се нуждаеше да бъде поставен. По вашему вие сте казала, че представите и образите са нещо по-добро от мисленето. Ето какво смятам аз?
Смятам, че представите и образите образуват и самостоятелен ред над по-логическия или по-модулния на думите, но че те влизат и вътре в мисленото и говореното. Така онова, което наричаме мислене и говорене, става ту по-тясно, ту по-широко и пулсиращо обхваща-съдържа ту повече, ту по-малко. Именно това е модулността – опиране-влизане в друго и свиване до нова разширяване по друг начин. И мисленето, и то, както и живеенето, се стреми да обхване повече и, ако може, да стане всичко.
Колкото до това дали този текст можеше да е в книгата, можеше. Щеше да е по-на място като заключение. Но, стилът на книгата не е трактатен. Тя се държи по-близо до говоренето и разширяването и по-надалече от казването и спирането, което правя в случая. Ето тук говоря за модулна логика, а в книгата я наричах с други имена. И знаех защо. Защото спреш ли и назовеш ли нещо с термин, то се запомва и ни се приисква да бъде такова винаги, а то е такова само в този случай.
На въпросите ви, Веселина, ще отговоря скоро в третата част на това есе, която ще е по темите за текста и контекста. Но ми се струва, че вече съм им отговорил донякъде във втория абзац по-горе.
|
Тема № - 122 |
Коментар № - 7879 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-01-15 08:46:30 |
|
|
Това, което първо прави впечатление още в първата част на текста за мисленето и логиката, са представите и образите: успоредно със словесната и писмената реч протича не просто мислене, а представи и образи. Т.е. нещо, което не е затворено вътре в мисленето речево на ум в отделния индивид, а вече е формирано от връзката си с едно вън и с различни други. „Представите и образите“ са нещо по-голямо от мисленето, защото те са типични не само за речта, но са типични и за неречта. От това може да се стигне до следния извод – че дори когато имаме едно едноредово твърдение, а всички други са инструментално заглушени – едни винаги стоящи на пост образи и представи – бдят. Тези представи и образи хем излизат отвъд мисленето, хем не са и точно реч, но именно те правят така, че речите да са устроени от повече редове.
Четейки книгата не бях свела за себе си казаното за мисленето до три принципа, но и не мисля, че това е целта, защото още първият принцип прави така, че да се получи картина на фона на цял свят – мисленето не трябва да се отделя от говоренето. Още този принцип обговаря и темата за отделното и заедното, моето и немоето, защото мисленето може да е отделно, но говоренето не може – дори ако е монолог. Знаем само тези монолози и тези разговаряния в себе си или въображаеми разговаряния, които са били чути – или написани и прочетени. Възможно е да се приеме, че вторият принцип може да бъде по-конкретен и да означи отделността ни, чрез говоренето наум, а третият принцип да означи заедността ни – че мислим и когато говорим и пишем. И тук идва онова, което може да се отнесе за всичко – не само за мисленето: четвъртият принцип – няма граница между изразеното с думи и фрази и добавяното от представи и образи. Какво прави професор Богданов – привидно свързва третия принцип „ние мислим и когато говорим и пишем“ с втория „мислим речево и наум“, защото именно тогава се създават представите и образите – т.е. този принцип може да се случи в обхвата на едно човешко същество, но то се прави и в по-голям обхват, защото представите и образите винаги идват отвън и по отношение на говоренето и писането са като фон на цял свят, защото винаги са множествени.
В началото си представих четвъртия принцип точно по този начин – ние изказваме мисленето си, а то – веднъж, не може да се отдели от представите и образите, които е предизвикала външността в нас, и втори път – е заплашено дори от онези, които мълчат, защото и те имат представи и образи, с които, променят нашата реч, правейки реалност. Представите и образите, които влияят на говоренето, са на този, който говори, но и на тези, които слушат, защото това е целта на мисленето-говорене/писане. Макар че представите и образите са по-различни от мисленето речево наум и не съвпадат напълно с него – четвъртият принцип свързва втория и третия принцип, защото те бележат отделното и заедното и по друг начин – вторият е обръщане навътре, а третият – навън.
Представите и образите не съвпадат напълно нито с говоренето, нито с мисленето – те са може би проявлението на самото правене, което отвежда към второто важно нещо в текста: истината и неистината. От една страна – смисловата едноредност - практическото положение – идентичността – съвпадането на съществуващото с казаното е идеализация, а не реално положение и следователно – е неисттинност. От друга страна – при речевата функция – именно премесването на доза идеалност, представянето на нещата като такива каквито трябва да бъдат (нищо, че не са) – е „същността“, защото ги моделираме с оглед на определена картина за свят. Т.е. идеалността действа по два различни начина, когато я разглеждаме в двете инструментални парадигми. Или по-точно – когато я разглеждаме инструментално – тя поражда неистинно едноредово положение, но всъщност, когато не я различаваме, когато остане примесена - има друга функция – да моделира и прави.
Въпросът ми към професор Богданов е дали практическото положение няма същата функция като фона на цял свят, тъй като и при двете става въпрос за правене? И какви са съотношенията на „практически положения“ и „фон на цял свят“ вътре в прозаическия дискурс на логиката, вътре за мисленето в тесния смисъл и логиката, подобно на образите и представите, които могат да се пораждат вътре в нас, успоредно на нашата реч, или външно, дори когато някой си мълчи?
Втората част на текста ме остави без думи. Георги е прав в сравнението си с Платон – защото от тогава до сега никой така безстрашно не е наричал едно нещо с различни думи – като лудостта, любовта, припомнянето, разбирането и не е правил такива обхватни преходи. Професор Богданов извежда и трети тип идеализация – този, който постоянно се отменя от други идеализации, доказвайки съществуването на онова многоредие, което също може да прави истини, но много по-големи, и които спрямо постигането на едно тук и сега, спрямо постигането на едно аз, на една практическа ситуация или дори на един по-цял свят – всъщност правят еволюцията, защото еволюцията е по-голямото от безсмъртието.
Във втората част на текста – професор Богданов придвижва чрез интересен паралел – между логическото, което е свързване - 1. осъзната и контролирана форма на свързване, 2. свързване, в което и свързани едното и другото пазят идентичността си. (т.е. няма никакви образи и представи) и редовото мислене, при което 1. има втора „логика“, която организира по-дългия текст, 2. свързването е и модулно преминаване от едно към друго, работещо не само с основни значения, а и със семантични полета, постоянно несъвпадащо думите и нещата и правещо - с и още една дума. Едва тук си представих защо семиотиката доказва двата смислови реда, едва когато се свързаха разликите на логическото и редовото мислене: „в редовото мислене и говорене се комбинират две логики – едната на фразата и изречението, логиката в тесния смисъл на думата с нейните закони и правила, и другата - модулна на по-дългия текст, която визира не само промените на значенията, но и на нещата, от които тези значения са зависими.“
Това е пределната точка на текста – съвременните логики се държат не като философии, а като специализирани (речи) науки, които се различават с оглед на важно отделно. При това определение автоматично отпада четвъртият принцип на мисленето – този за неотделното на мисленето – който свързва говоренето и писането и представите и образите. Другият човек също е среда. А никое говорене и мислене за нещо не стават без среда - е ключът в текста, защото неутралните говорения отново поставят въпроса за възможните правения, за практическата ситуация на едно тук и сега и за по-голямата „ситуация“ на промяната-време, каквато е по-големият цял свят. Самият текст вътре в себе си носи това, за образите и представите, които предизвиква – да не говорим, защото, например, в края ние имаме един истински модел за знание и един модел за човек. Онези, които притежават това знание, живеят като че ли в друг свят – но не винаги, защото, ако е винаги, ще е логика. А знанието е усетност за ситуациите, които никога не са еднакви и едносъставни. И затова логиките имат работа.
Не зная дали да съжалявам, че този текст остана извън книгата, или самата негова същност, родена от доза идеалност, е такава, че той в книга нямаше да може да се побере. Мислех си колко ли ще е хубава третата му част, въпреки че логиките ще се върнат и ще направят всичко възможно да я спрат, средата-свят-еволюция ще просиява в нея чрез най-неподозирани ситуации-сюжети на неясно какво наше.
„Всички логики са идеологии на вярата, че нямаме проблем с външния свят.“
Само преписвам това изречение, за да се вижда – защото, докато четях текста, ми се прииска да му направя синтактичен разбор – толкова много неща има, такова построение на една над друга вселени – вертикалите на логиката/идеологията/вярата – и хоризонталът на нашата ситуация, който казва, че нямаме проблем, нямаме ситуация и нямаме сюжет с не по-малко мащабния - кула-близнак на логиката-идеология-вяра – външен свят. Преписвам го и спирам. Защото човешкото същество изпитва образи и представи – и когато не говори. |
Тема № - 122 |
Коментар № - 7878 |
|
vesselina vassileva - 2015-01-14 05:53:30 |
|
|
От това, което е казано в заглавния текст, Георги, се разбира, че модулната логика разширява предикатното име към този субект, като добавя с обикновено “и” и други негови съставки, но развива и други предикатни имена – в текста е казано по синонимен и антонимен начин. Най-добрият пример - онова, което Барт прави в “Удоволствието от текста”, което аз съм коментирал. По същия начин - и разширително, и изместващо, може да се променя модулно и самият субект. Може да става и това, което казвате в първия абзац на коментара си, а и онова, което казвате във втория, въпреки че в него модулността като че ли обслужва простата логика на първоначалното съждение в диалога. Платоновият диалог е наистина отличен пример за модулна логика.
Колкото до аргумента за двата свята, той си губи стойността, ако се разбира буквално. Става дума за ситуация на двойност. И малкият свят и той, за да се разбере, трябва да се изработи друг още по-малък. Та работата е в двойността. Което е и отговорът на последния ви въпрос, дали в езика има цял свят. Има само по-голям свят, до който говорещият може и да не достига. Модулното е в това – от едно през друго, с пререждане и комбиниране на по-непосредствено даденото да може се достигне и до това по-голямо. Само че в езика или в речта, както аз казвам, това по-голямо е само инструмент за постигане на външното по-голямо, което, понеже се смесва с инструмента, никога не е самото външно, поради което и веднага поражда тяга към друго още по-външно.
Проблемът е в това да не би да сме свикнали нещата и положенията да си имат същности. Модулната логика тя има повече проявления, аз изброих по-горе няколко. Те обаче и така са повече от онова, което вие сте разбрал. Забелязвате, че казвам проявления, а не същности. Те са на модулната логика, но зависят и от нейния контекст-среда, поради която се менят и те, и имената им. Така и самата модулност, за да е модулна, трябва да е отнесена към простото логично, както, разбира се, и то трябва да е отнесено към нея. Това е и което твърдя – че нито логиката на простото мислене е сама по себе си, нито т.нар. модулна логика. Ние сме тези, които, поради навика да мислим за отделното като за отделно със същност, имаме нужда повече от неговото определяне само по себе си отколкото от неговото функциониране, в чийто ход то, естествено, става и друго.
|
Тема № - 122 |
Коментар № - 7877 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-01-12 17:54:34 |
|
|
Аз ви благодаря за отговора! Ако ви разбирам правилно, т.нар. „модулна логика“ на редовата реч-говорене се състои като че ли най-вече в това, че предикатът на едно вече направено пропозиционално съждение става на свой ред субект на друго, после неговият предикат става субект и т.н.
Т.е. ако някой например каже, че справедливостта е честност, това е обикновена пропозиция без предпоставки за силогизъм, с която разговорът може да се изчерпи; ако обаче продължи да говори било същият човек, било друг, и уточни, че на свой ред честността е да не грабиш, но пък трети добави, че в някои случаи е по-добре да грабиш, защото честността е глупост, но после същият първи възрази, че в никой случай не е добре да грабиш, защото глупостта е вреда за душата и т.н., в крайна сметка се получава модулно разсъждение, което допълва и, така да се каже, намества по-добре първоначалния, даден в пропозицията смисъл на думата справедливост.
Въпросът ми е дали обаче модулната логика функционира само на принципа „от по-малък към по-голям свят“ или тя разчита и на обратното движение – на един предварително разбран по-голям и по-общо означен свят, който помага за разбирането на по-малкия, по-конкретно означен тукашен. Помагам си, разбира се, с Платоновите диалози. От една страна, диалогът, според мен образцов пример за модулна логика, обикновено осъществява преход от тукашен свят-ситуация, в която нещо трябва да се разбере, към по-голям, отвъден свят, в който това нещо има стабилния смисъл на идея. Така е например в диалога „Пир“, където разговорът върви право „нагоре“ - от конкретните, проявени в тукашната ситуация смисли на любовта и красивото, към все по-общ и по-обхватен смисъл, та да се стигне накрая, в речта на Диотима, и до идеята за самото Красиво.
Но ето, от друга страна, Сократ често настоява, че всеки човек е способен да извади от себе си знание за онова, което го питат, защото той вече е виждал, посредством душата си, идеите в по-големия свят. Платоновият възглед за припомнянето на душата (анамнезис или реминисценция) ще бъде възприет от феноменолозите и някои линвисти, които ще настояват, че посредством езика, който говорим, ние вече разполагаме с, така да се каже, базово и първично разбиране за всяка една човешка ситуация, в която бихме могли да попаднем.
Та това допълвам като питане: т.нар. „модулна логика“ не се ли захранва по същество от вече наличен в езика по-голям свят от този, който е наличен в говорната ситуация? |
Тема № - 122 |
Коментар № - 7876 |
|
Георги Гочев - 2015-01-12 13:57:04 |
|
|
Голяма е благодарността ми към Георги, който чете внимателно и се стреми да разбира по-пълно. В случая той зачита разбирането, за което пледирам – това на редовото говорене-мислене. В неговата гледна точка е така. От една страна, е смисълът на думата логика като редово предикатно име, с което “се постановява”, че нещо е със смисъл, а от друга страна, е смисълът на думата “логика”, която означава науката или науките ”логика”. Режимът на думата “логика” е двоен.
Да, но разликата между едното и другото не е само външна, а и вътрешна. Всекидневното значение на думата “логика” е с определен смисъл, но никой, като постановява, че нещо е логично, не уточнява в какъв смисъл, тъй като смята, че този смисъл е всеизвестен. Така е, но той не е един. Повечето смисли на думата “смисъл” могат да се изброяват, което и съм направил, мисля, на две места в книгата.
Но, така или иначе, това с единия и с повечето смисли на “смисъл”, а и на редовата идея за логично е добър пример за т.нар. две логики, с които си служи редовото говорене. Едната е късото казване-съждение, в което предикатното име е с определен смисъл, а другата е т.нар. в текста по-горе модулна логика, която усложнява и преобразува късото казване-съждение в продължаващото след него по-дълго твърдение, в което употребените значения и думи се променят.
Това по-дълго твърдение може да е на същия човек, който е казал, че това е логично и след това казва, че то е логично и във втори, и в трети смисъл, но то може да е и на друг човек, а и на повече хора. Защото говоренията имат за субекти не само отделни, но и повече хора, които, така да се каже, съставят един или друг надличен субект.
Казвам го, Георги, тъй като в заглавния текст обръщам внимание на тази двулогичност, като твърдя, че допълвайки обичайната къса логичност, в условията на човешкото словесно живеене постоянно се пораждат едни или други по-дълги линии на модулни по-верни твърдения. Което е действително по-силното и по-доброто на човешкото присъствие в света.
Същевременно настоявам, че тази т.нар. модулна логика тръгва не от друго, а от посредничеството на по-малък, по-ясен и по-лесно разбиран свят към друг по-голям, по-неясен и по-трудно разбираем, характерно и за човешкото индивидуално, и за човешкото социално съществуване. Т.е. твърдя, че модулната логика, с която си служим несъзнателно, е и индивидуално екзистентно, но и социално обоснована. Като се критикувам, разбира се, че постъпвам редуктивно и редундантно, аз хваля тази логика, а и твърдя, че тя е заложена в самата по-дълга реч, с която си служим.
Но не прекалявам и не твърдя, че тя е напълно изразима. Изразима е логически формулно, което е без значение. Докато нейното пълнене със съдържание, което е от значение, то винаги става ситуативно с оглед на ставащото и правеното сега и тук и никога не може да завърши. Добавя се и това външно положение, че тази модулна логика придобива стойност единствено ситуативно, когато е в отношение с другата логика на практическото сега и тук, за което еди-какво си е точно такова.
Правя това добавяне към онова, което сте казал в коментара си, Георги, за който ви благодаря, за да може казаното от вас да бъде вярно и в този смисъл.
|
Тема № - 122 |
Коментар № - 7875 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-01-11 10:59:29 |
|
|
Докато четях края на втората част от текста за логиката, си помислих, че постановката за най-малко двата свята, в които сме – един непосредствен, по-малък свят-среда-реалност и един по-голям и по-цялостен свят-битие – се е наложила и върху значението на самата дума „логика“, което също е двойно. Когато казваме „логика“, ние имаме предвид, от една страна, редови изказвания от типа на „Има логика в това, което казваш“ и „Няма никаква логика в това, което казваш“, които твърдения не визират логиката на Аристотел или Кант, ами здравия разум за смисъла или безсмислието на нещо в непосредствения свят, който обитаваме; и, от друга страна, набор от общи правила и закони, метадискурс, по който се ръководи мисленето, при това не на отделното човешко същество, ами едно абстрактно, универсално, безстрастно, в потенция да е винаги правилно мислене, отнасящо се до света като сбор от винаги идентични на себе си предмети.
Тази двойност в значението на думата „логика“ може би се е получила в редовата реч по пътя на заместването на „разумност“ с като че ли по-научната и оттам по-убедителна дума „логика“. Но все едно как е станало, навлизането на термина във всекидневната реч показва, че човек е търсил и продължава да търси подкрепа в полза на това, казаното от него да изглежда по-вярно и по-сигурно с оглед на външното, за което се отнася. Същото може да се твърди и за научните логики. Макар и все по-сложни като структура, развиващи все по-специализирани форми на изказ, ставащи все по-трудни за усвояване и прилагане, логиките не само не отмират, но и се умножават. Което повдига въпроса на какви екзистенциални нужди отговаря търсенето на най-добра научна логика, но и постоянното настояване, че нещо, с което си имаме работа тук и сега, е логично или нелогично? Стъпвайки върху казаното от проф. Богданов, ще се опитам да скицирам следния отговор:
Според мен първото обяснение на горния въпрос е, че логиката – независимо дали като научен метадискурс или като всекидневна опора на практическия ум – сякаш ограничава ефекта на времевостта върху онова, за което се говори. Тя осигурява онова, което проф. Богданов нарича на други места „спиране“ или „катохична истина“, по един радикален начин: от спирането в някакво твърдение тук и сега, което прави чрез твърденията редовата човешка реч, логиката, чрез своите пропозиции и заключения, преминава към спиране един вид извън времето. Казано с пример, когато в редова реч някой каже за друг, че е някакъв - „красив“, „глупав и пр. - това твърдение за момент излиза извън конкретния говорен акт и се пренася и съотнася, макар и за кратко, върху човешкия вид изобщо; когато обаче някакво твърдение за човека се представи като логическо умозаключение, което следва от най-малко две сигурни предпоставки, тогава въпросното умозаключение вече изглежда като универсална и извънвремева истина.
Та първото очевидно изкушаващо в логиката е вярата, че благодарение на нея е възможно постигането на универсална, извънвремева истина за онова, за което говорим. Второто изкушаващо е, че логиката изглежда като мост в човешкото многоречие. Логиката, особено строго формалната логика, боравеща с математически символи и формули, се ръководи от много старата утопия, че въпреки многото езици, които говорим, базово всички мислим по един и същ начин. Има, разбира се, спор какъв е този „един и същ начин“ и още повече къде се осъществява той: дали в т.нар. „дълбоки структури“ на Чомски, в мозъчните клетки под формата на биохимични реакции, както настояват когнивитистите, или някъде другаде и по друг начин. Сред поддръжниците на логическия дискурс обаче няма спор, че тази, тъй да се каже, „дънна структура“ на мисленето може да се представи от съответната логика и да се разбере от всеки, независимо какъв език говори.
Третото и може би най-голямо изкушение е, че логиката намалява обема от свят, с който боравим, както и хаоса, неопределеността, липсата на смисъл, които присъстват в този свят. Как тя прави това? Първо, като намалява броя на думите, с които мислим и говорим, замествайки част от тях с понятия и математически символи. Второ, като изолира проблема за динамиката на значението, приемайки, че онова, което наричаме с някаква дума, отговаря точно на съответния му предмет, който е идентичен на себе си. И трето, като свежда сложния проблем за свързването и взаимодействието между думите, нещата и явленията до няколко кондиционални механизми и процедури. По този начин логиката осигурява усещане за съвпадение между символна картина и свят, съответно – осигурява инструмент за спиране на действителността и практическо намесване в нейната подредба. |
Тема № - 122 |
Коментар № - 7874 |
|
Георги Гочев - 2015-01-10 19:08:50 |
|
|
|
|
|