РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА МИСЛЕНЕТО И ЛОГИКАТА. Трета част - за текста и това, че текстовете на всяко мислене, говорене и писане зависят от контексти, коитo ги правят двузначни и протичащи неравно смислово. Богдан Богданов |
|
|
Има твърдения, които казват нещо определено, но има и други, които, като казват това, имплицират в него и второ. Въпросът е дали е така. Да, така е. Изказано с повече думи, моето твърдение е, че във всяка човешка речева среда има както еднозначни твърдения за като че ли безспорни истини, така и многозначни, които представям условно като двузначни. В този бинарен схематичен модел за речева среда еднозначните твърдения са два вида. Първият вид са твърденията, че едно нещо (обикновено посочимо и пред погледа) е именно това, и че един факт е именно този. Като казвам “факт”, имам предвид случилото се раждане на дете или случилата се опустошителна буря, а и всичко безспорно като това, че този мъж и тази жена имат три деца. Тези неща и факти обаче могат да се откъснат от своята външна опора, човек да се замисли за тяхното значение и да замени имената им с друго име. При което може да се породи и съмнение, че тези имена сочат не един, а два предмета, а може да се достигне и до идеята, че тези предмети са и два, и един. Второто и особено третото обикновено не стават, защото посочимите неща и фактите, които се смятат за еднозначни, са добре закачени за думите, с които се наричат. Което се поддържа и от нашия практически модел за свят-пространствен набор от отделни неща и времеви наниз от събития-факти. Вторият вид еднозначни твърдения са за принципите, с които си служим. Както е при посочимите неща и фактите, съжденията откъсват и принципите от тяхната еднозначност. Но, така или иначе, принципите не са двузначни двузначни, първо, защото не съществуват предметно, но и, второ, защото са правила за регулиране на по-реалните човешки действия. Същото се отнася и за правилата, които регулират човешкото говорене, писане и мислене, тези три различни като принципни положения човешки действия, които обаче, разглеждани реално, са винаги свързани едно с друго. Правилата, регулиращи говоренето, писането и мисленето, гарантират едва ли не най-святото в човешката среда – смисъла, свято дотам, че за него не си позволяваме да твърдим какво е. По косвения отговор на логиката смисълът е убедително времево свързване на едно с друго. Ако речем да продължим и нататък, ще кажем, че смисъл е нещо да е свързано с причина и цел, да е в мрежа от повече неща и чрез тази мрежа-свят да зависи от контекст-среда. Тези правила за осмисляне включват и нашата схема-модел за речева среда с нейната алтернатива на еднозначно и двузначно твърдене. Бихме искали двете страни на тази алтернатива да са ясно отделени, но те са отделени само в принципа си. Иначе, колкото по-реални са случаите, които разглеждаме чрез нея, толкова по-примесени са в тях тези две алтернативни положения. Така че практическата гледна точка ни налага да работим с принципи, но не и да вярваме, че те се реализирани точно такива, каквито са, в нещото, което разглеждаме чрез тях. Същото се отнася и за отделното нещо. То е по принцип и значи моделно едно, но е свързано и с други неща и се променя и само, и заедно с тях, като образува с тях относително цяло, зависимо от среда-контекст. Което е и агентът на двузначността, тъй като тази среда-контекст е хем неподвижна и винаги същата, хем е подвижна и се променя. Така че, ако се наложи да се изкажем практически за нещо, ние го твърдим еднозначно. Но и говоренето, и писането, а и мисленето за това нещо са устроени така, че могат да продължат и по-надълго, като представят и изброеното по-горе в ред от твърдения, при което по-дълго модулно изказване нещото може да стане и друго, наричано с друго име. Ако съществуващото е винаги заедно с друго и винаги е в среда и винаги е променливо и двузначно и винаги е такова, когато се говори за него, тогава кое прави възможни еднозначните твърдения за нещото, за които говорих? Възможни са, защото са практически нужни. А кои са основанията? Първото е, че еднозначното твърдение за нещо е необходимо, за да може след това да се премине и към дългото многозначно модулно говорене за същото, при което то става и друго. За това има и второ много сериозно основание. То е, че в този момент сме във временен малък свят, в който сме в отношение именно с това нещо. Именно с оглед на него опростяваме и променливостта на това нещо, и свързаността му с други неща в мрежа-свят и смятаме практически, че нашата реч е добър инструмент за назоваване и че сме направо в света, в който имаме работа тъкмо с това нещо. Да, но това е невярно. Между нас и нещата в света винаги посредничи речта. Тя посредничи и между нас и някакви други като нас, които си служат със същата реч и за които си мислим, че сега ги няма. Да, но те са тук чрез речта, с която си служим. А е проблем и това, че нашата реч не е просто средство за назоваване на това, което назоваваме в момента, а че тя съдържа и модел за света, който посредничи към нещото, което назоваваме сега. Речта съдържа и модел за по-малък свят, който улеснява навлизането ни в по-големия свят. Вярно е, че думите, особено тези, които сочат посочими неща, са залепнали за нещата, и че на нас ни се струва, че сме направо в големия свят, изпълнен като че ли с неща-думи и че това ни служи добре и че сме свикнали с него. То обаче е невярно дори за посочимите неща. Думите вече са направили така, че тези неща да бъдат по-отделени от другото, с което са свързани, а те пренасят и знаците, с които означаваме нещата, и то така щото тези неща да бъдат такива и за другите, които ползват същата реч. И не само това – с тези така установени думи е започнала и работата по правенето на модела за по-малък разбираем свят, нужен и на всички, служещи си с тази реч, и на всеки от нас, за да може, опрени на него, да влизаме в другия по-голям и по-трудно разбираем. Ако се върна към началното твърдение, че човешката речева реалност е съставена от предимно еднозначни и двузначни твърдения, е ясно, че това мое едро твърдение ще се усложни, ако се приеме, че то зависи и от поне двата контекста – единия на този, който го твърди, и другия на онзи, който го разбира. Ако това едро твърдение е двузначно и се състои от едно експлицитно твърдение, което означава едно, и второ имплицитно, което означава друго, онзи, който го твърди, може да не визира толкова определено нещото, което имплицира в експлицитно казаното, а то да е просто фон за експлицитното, за което той настоява. А по контекста на разбиращия отношението между това експлицитно и имплицитно може да се схване по друг начин – да се сметне, че същественото в случая е именно имплицитното. Оттук и основанието да отстраняваме контекстите и да разглеждаме текста на казваното-говорено-мислено като еднолинейно протичащо значение, което се променя по фиксирано наблюдаем начин. Оттук и другото последствие, че предпочитаме писания текст, за който и смятаме, че се отнася думата текст в по-тесния смисъл на думата. Разбира се, че ако е добър, писаният текст набелязва в себе си и контекста, който го определя, и така насочва своето разбиране. Да, но научният подход е склонен в името на обективността да отстрани и тази като че ли наблюдаема сложнотия и да постанови, че текстът е идентична на себе си даденост, която, така или иначе, е напълно разбираема, ако разбиращият този текст борави правилно с установените понятия и следващото от тях разбиране. Това, което не се пояснява, е колко са и кои са тези понятия и как се свързват в един или друг когнитивен инструмент за разбиране на всички текстове. Защо не се пояснява? Първо, защото, между писания фиксиран и устните текстове, да не говорим за тези на мисленето, няма и не може да има граница. Второ, защото няма и не може да има общоприета теория на текста, а има повече теории, от които може да се избира, а и които могат да се комбинират свободно. А и четвъртото най-често – че всеки има право да си служи не с всички, а само с някои от понятията на една теория на текста, като така да означава несъзнателно своята свобода и също несъзнателно да подчертава вярното, че каквото и да се прави, научното подхождане е винаги и редово човешко говорене. Дълги години съм слушал и чел логични речи. Имам опит и със своите говорения и писания. Слушал съм ги отвътре и съм ги чел и добре познавам и чуждата, и собствената си нагласа да говоря и да пиша свързано и разбираемо. Но от вътрешен и външен опит знам и друго. Ние постоянно говорим за едно нещо и по една тема експлицитно като за идентични за себе си, съществуващи обективно и значи имащи същности, но имплицитно правим и друго – сравняваме и различаваме това нещо и тема от друго нещо и тема и твърдим, че едното е по-добро от другото, без да е ясно дали едното е това, за което говорим открито, или е другото, което внушаваме. А как го внушаваме, след като не говорим за него? Посредством някаква реторика, ако говорим, някаква стилистика, ако пишем, или емоционална разцветка, ако мислим. Затова и твърдя, че никой устен, писан и мислен текст не е само текст в тесния смисъл на думата, а винаги е съпроводен от контексти, които текстът мъкне, наслагва и включва в своето неравномерно протичане. Ако можехме да сме сигурни в аналогиите, бихме казали с аналогия, че когато го правим добре, мислим, говорим и пишем полифонно, т.е. така, както звучи един етюд на Шопен или една сюита на Бах. Е, в човешката речева среда разполагаме и с едрите дискурси - първо, на научното и логическото говорене и писане, които се стремят да изчистят това наслояване и тази неравност, и, второ, на поезията и литературата, които ги ословесяват. Разполагаме и с едрия дискурс на всекидневното говорене, което във всичките си жанрове борави без колебание с наслояването и неравността. Оттук следва и своеобразната поправка, която правя, като наричам всекидневното говорене-мислене редово. Редово е, така да се каже, всекидневното говорене-мислене, което осъзнава, първо, своята двузначност и неравност и, второ, своята двулогичност, естественото редуване на еднозначната логика на краткото казване с модулната на по-дългия текст. Оттук произтича и особената преднина, която давам на редовото говорене-мислене, а и твърдението, че каквото и да се прави, то влияе положително и на научното и философското говорене-мислене, а и на това на логиката. Което ни най-малко не пречи да се отнесем позитивно и към коментирания принцип да се прави разлика между принципите, от една страна, които имат инструментален характер и съществуват само условно, и по-реалните неща и положения, от друга, които се разглеждат посредством тези принципи. Принципите са винаги еднозначни положения за разлика от по-реалните неща и положения, в които тези принципи са, първо, поне двузначни, но и, второ, никога не са само един принцип в това нещо и положение, а винаги са повече съчетани принципи. Но защо казвам “в по-реалните неща и положения”? Защото те не са самите реални неща и положения, а вече са проникнати от едни или други принципи преди да се заемем с тяхното разглеждане. Тези неща и положения са вече моделирани речево, както на свой ред и принципите, с които ги разглеждаме, при цялото ни старание да бъдат чисти и еднозначни, са вече нападнати от примери, които ги разклащат. Не друго, а именно това според мен е по-доброто научно мислене-говорене. В книгата, която публикувах наскоро, ту правя това отделяне и различаване, ту се отдавам на удоволствието да покажа играта на опита да се отделят принципите от нещото, което се обсъжда чрез тях. Така или иначе, това е само игра, защото принципите и нещото са винаги свързани и не могат да се отделят напълно. Каквото и да правим, можем само да внушим на другите и себе си, че представяме именно това нещо. Никога обаче - също и със средствата на изкуството, не можем да представим нищо определено съвсем адекватно. Защото мисленето-говорене-писане е и разбиране, а разбирането винаги спира до нужна сега и тук истина. Ние не уточняваме разликата между мислене и разбиране в това мислене в широкия смисъл на думата, което, нека да повторя, няма как да не спира до определена истина, понеже няма как да не зачита една или друг външна ситуация-среда-контекст-свят, а и понеже няма как да не я замества с модел, който хем да я сочи, хем да я подобрява, като я прави така и по-разбираема. А какво са, казано по-накратко, мисленето в тесния смисъл на думата и логиката, разгледани по-надълго в това есе? Нещо със стойност само в отношение към друго, което добавено към него, го остойностява от своята гледна точка и така като че ли му намалява стойността, но което всъщност парадоксално я потвърждава, понеже едното така и не може без другото.
|
|
Коментари по темата |
|
Веселина, винаги става заплитане, когато се опитаме да наложим логиката или добрата еднозначност на един по-дълъг текст. Именно те изискват едно нещо да е то и признаците му да са тези и тези. Да, но има и подвижно мърдъщо нещо, което се променя и става друго, при което се променят и признаците му. А има и мърдащ говорещ, чиято позиция се променя. Ето поради тези две причини по-доброто е не правата логика на непротиворечието, а кривата логика на по-дългия текст, както й казвам в книгата, или модулната, както й казвам тук. Казал съм тя какво прави - служи си със синонимни отмествания. За разлика от правата логика, която изброява признаци, и то не веднъж така, а после другояче, а точно, а и определя онова, което определя.
Например, като каже “контекст”, правата логика заковава за разлика от кривата или модулната, която пуска “контекст” в низ от синоними и говори и за среда, и за мрежа от неща, и за свят, като за всички тях казва и нещо различно. На това отгоре при кривата логика се добавя и това, че който първоначално се вкопчва в правата логика и тръгва да изправя кривото, а и двузначното, в един момент разбира, че не е самият той и че това е неговият “аз”, залепил се за дискурса на правата логика и заедно с други, които й ползват идеала, иска да го наложи и на себе си, а и да му осигури общовалидност.
Та това опитайте, Веселина, като се отърсите от скритите идеали за нещото, идентично на себе си, и “аз”-а, независим от дискурса на правата логика, да прочетете наново и тази част, а и другите две части на текста. И понеже ви се иска да бъдете критична, а и ви се полага, след като така пълно познавате каквото съм написал, за това ме критикувайте - че ето не само в първи, но и във втори план там и там аз също се поддавам на чара на правата логика. Сигурен съм, че се поддавам, след като смятам, че никой текст не протича равно.
Колкото до тази формула в края, с която сте започнала, ами тя е опит накратко като за финал да кажа онова, което съм казал надълго. Е, това е парадоксът, до който достига онзи, който, въпреки по-вярното надълго, което е казал, се опитва да го каже и накратко.
|
Тема № - 123 |
Коментар № - 7881 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-01-22 09:08:54 |
|
|
Мислех си, че като зная някои неща за контекста, ще се справя бързо с текста. Оказа се, че не е така, защото това, което казва професор Богданов в последния параграф на текста – „А какво са, казани по-накратко, мисленето в тесния смисъл на думата и логиката, разгледани по-надълго в това есе? Нещо със стойност само в отношение към друго, което добавено към него, го остойностява от своята гледна точка и така като че ли му намалява стойността, но което всъщност парадоксално я потвърждава, понеже едното така и не може без другото.“ - веднъж казва в каква ситуация е този текст спрямо книгата „Текст, говорене и разбиране“, втори път – в каква ситуация е спрямо собствената си първоначално поставена тема.
Тази трета част е като дълго и сложно доказателство, което трябва да бъде следено логически и за да се остане в тази логика – упорита да отстранява всички други контексти, за да се разбере, не трябва да се забравя – че и тя е подвластна на принципите, които споделя и че трябва да се намери златната среда, отстранявайки едни контексти – да не забравяме, че и реториката, стилистиката и емоцията също са контексти, които правят така, че да можем да видим неравномерното протичане на смисъла, от което всъщност зависи решението на задачата, която, освен всичко друго, не може да бъде отделна, въпреки че в тази част текстът нищо не казва за онова – движещо се винаги между два свята разбиращо „себе си“, за което намира място във втората си част – и че то спокойно може да застане на един ред с всичките имена на учени, които са задали посока на тази теория на разбирането – като същевременно ги поправя, превръща се във фон за по-цял свят, в нещо, което е неотделно и е моделно едно.
„Моделното едно“ е първото нещо, на което се спрях. Професор Богданов достига до него, когато представя човешката речева реалност, която условно се състои от еднозначни и многозначни твърдения, които се отнасят едни към други, така както се отнася фактът към случването. Еднозначните твърдения, от една страна, могат да бъдат свързани с посочимото и фактите, с идентичното – но могат да се откъснат от външната си среда – т.е. да станат отделни в идентичността си, и тогава именно настъпва съмнение за тяхната двузначност, но те са добре свързани с думи в практическия модел за свят, който се състои от набор от отделни неща и наниз от събития факти. Това показва, че за да изглеждат еднозначни тези твърдения съществуват в среда на заедност – т.е. в една по-голяма среда – реалност, второ – имат отношение към времето. Еднозначните твърдения от друга страна – могат да бъдат свързани с принципи. Принципите обаче са тяхното слабо място – защото същото като принципите е отделното нещо, което е моделно едно и следователно се свързва и с други неща, и се променя – т.е. отново стават видими средата-контекст и времето-промяна.
Професор Богданов казва, че „агентът на двузначността“ е именно средата-контекст – тя има две важни характеристики – едната е свързаността, а другата е промяната, и съответно - има още две – може да бъде от тип свят и от тип реалност. Когато се говори за правилата за говорене, мислене и писане – подобно на принципите, отделните неща, посочимите неща и фактите – регулирането на смисъла също е зависимо от среда и време – защото, когато свързваме едно с друго – правим следните неща – имаме времевата постановка за причина и цел и контекстовата постановка – за свързване в мрежа от повече неща.
Първият голям въпрос на професор Богданов е – кое прави възможно еднозначното, но той не е просто въпрос, защото именно на него се крепи цялата основна парадигма в текста.
Практическите нужди са следните – 1. За да може да се премине от еднозначно към многозначно, 2. За да може да се опрости промяната и свързаността до един по-малък временен свят, 3. За да можем да приемем, че речта е добър инструмент за назоваване и че сме направо в света, защото думите правят така, че нещата да бъдат по-отделни и по-еднакви във възприемането си от различни хора, но има и едно четвърто – което условно затваря парадигмата на практическите нужди, и което е изведено в края на текста: 4. Към говоренето-писането-мисленето се добавя и разбирането, което винаги спира до нужна тук и сега истина.
Създавайки модела за човешка речева реалност – текстът обговаря еднозначното надълго и на широко, извеждайки от него всички функции на многозначното, но не постъпва така и със самото многозначно, което – 1. Не може да бъде изведено като отделно поради собствения си обхват, 2. Се явява като по-цял свят, фон, но и реалност спрямо еднозначното, което се съдържа в същата тази среда.
Но прави и друго – казва, че човешката речева реалност – зависи от два контекста – на този, който твърди едно нещо, и на този, който го разбира. Тази постановка извежда и една пета практическа нужда от еднозначност – 5. Отстраняването на контекстите. Защото за този, който твърди едно нещо – в което има експлицитно казано и имплицитно казано – имплицитното е фон, а за този, който разбира този фон може да е същественото и по този начин се получава също така невярно твърдение, както, че чрез речта сме в самия свят. В същото време експлицитното и имплицитното са поставени и в друга конфигурация, която извежда отношението между говоренето открито и внушението, чрез което практическото положение преминава в контекста, в дългия криволичещ ход. Така наред с отстраняването на контекстите се появява конфигурацията за тяхното зачитане, защото имплицитното, което е фон-реалност зад същественото-свят са свързани така, както контекстът и еднозначното. Имплицитното, което се изразява чрез реториката, стилистиката, емоцията е своеобразно наслояване, което показва, че един текст не е никога само текст, а има и контекст, включен в неравното му протичане.
Научното и логическото мислене-писане-говорене се стремят да изчистят контекстите. Литературното ги ословесява (интересна постановка – това означава, че и експлицитното и имплицитното са видими в голяма степен), редовото всекидневно говорене осъзнава своята двузначност и редува еднозначните логически твърдения на краткото с модулността на дългия текст.
И накрая – още две важни неща. Професор Богданов прави в този текст една своеобразна теория за разбиране на текста, която трябва да се чете във връзка с всичко казано преди това. Във връзка с това, че липсвайки граница между писменото, устното и мисленето – еднозначното се заплита с реториката, стилистиката и емоцията – които сами са поне двойни контексти – на онзи, който е направил текста и на онзи, който ще го разбира; че всяко отделно нещо в текста е само модулно едно; че трябва да се внимава, когато експлицитното на един свят се срещне с имплицитното на един свят-реалност – и какво ли още не. Второто важно нещо са принципите и реалните неща. Принципите са еднозначното, съществуват условно и имат инструментален харастер. Реалните неща и положения са многозначни, свързани с повече принципи, моделирани са речево, принципите им са нападнати от примери (прекрасно! – това може да сложи край не само на принципа, ами и на целия дискурс), нищо не може да е отделно – и не може да са самите реални неща.
В този текст си дадох сметка защо понятието за контекст е екзистенциално необходимо. Освен това разбрах и защо текстът се появи след книгата – защото дълго и криволичещо модулно него го има и в книгата.
В текста за Кавафис в книгата има едно място, в която се казва, че преводачът трябва да достигне до особеното „случване“ на текста – като трябва, знаейки контекста, да се пази от завладяването на неговия смисъл. Това е така, защото текстът има вътрешен контекст, който носи и идеята за свят, която при нелитературните текстове по-често се набавя от вън. В същото време контекстът-свят реалност както и да е представен в текста – експлицитно, имплицитно – или да липсва напълно – и в трите случая ползващият текста може да го заеме от другаде. Така или иначе, основното е, че „средата или контекстът на разбиране е нещо външно, място от тип свят, а това, което се разбира, е протичаща реалност и текст“ и „външната среда е по-конкретно положение спрямо контекста, а разбирането е и утвърждаване на контекст“.
В този смисъл моят въпрос е свързан с имплицитното в един текст – каква е неговата функция, когато онзи, който разбира, може да не го разбере и да го замени с друг контекст и какви са последиците? Дали са същите и ако приемем, че се намираме в самия свят и приемем едно еднозначно твърдение за самата истина? И кои са нещата, които могат да поправят това? Или не е необходимо?
Мисленето в тесния смисъл и логиката се опитват нещата да съществуват като отделни и ясни – но това не е възможно и е инструментално положение, защото контекстът е общо случване – нещо, което по същия начин е и разбирането - "разбирането е нещо, което като засяга мен, засяга и някой друг". Контекстът не съвпада напълно с външната среда, нито с разбирането – нито със света, нито с реалността. Контекстът е нещо, което означава преминаването от проектиране към правене и от правене към проектиране. Контекстът е това, което прави възможно понятието не само за възможните светове, но и за общите светове, защото именно там се правят контурите на непосочимото, на неслученото, на значението, а и на смисъла и на самия свят. Всичко, което казва този текст – го и прави.
И в действителност е онзи момент, в който притежаващите това знание - живеят в като че ли друг свят и време в сравнение с останалите, които го нямат. И обхватът на разбирането се мени. |
Тема № - 123 |
Коментар № - 7880 |
|
vesselina vassileva - 2015-01-21 16:36:21 |
|
|
|
|
|