РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ДВЕ ПОСТАНОВКИ. Втора част. Богдан Богданов |
|
|
Втората постановка визира думата “ситуация”, нейното основно значение, а и непосочимото, което тя означава. Думата е заета на български от френски и има три значения – положение, състояние и обстоятелства. Интересно е да се знае преди заемането й кои думи са се употребявали на български за изразяването на тези значения. Сигурно е, че те не са били свързани по този начин, както са се свързали в “ситуация”, както е сигурно и това, че в други езици, и при наличие в тях на думата “ситуация”, тези значения се представят и от други думи. Макар и като чуждица да не е много подвижна смислово, “ситуация” не е образувала на български по-специализирано понятие. Това обаче се е случило в големите западни езици в дискурсите на модалната логика и философията като последствие от много коментираната идея на Лайбниц за т.нар. възможни светове. В тази посока са и моите усилия в това есе. Опитвам се да убедя, че на български “ситуация” - и като значение, и като непосочимо нещо, може да означава по-реалното място-време, в което постоянно попадаме. Идеята тръгва етимологично от латинското situs (“местоположение”), което развива къснолатинския глагол “situo” и отглаголното съществително “situatio”. В употребата на френското и английското “situation” тази идея се насочва и към изказаното в предишния абзац значение-нещо - че всички ние изпадаме постоянно в мястото-време, което наричаме ситуация и което е по-пълно и по-реално от всички други места-времена. А те кои са? Целият свят-време, мястото-време на моя живот, историческите и бъдещите места-времена на някакви всички, а и реалното място-време, което наричаме съвременност. Но защо говоря за място-време, а не само за време? Не от привързаност към значението на латинското “situs”, a защото времето зависи от движението на това, което се движи, и от мястото, в което то се движи, което също се движи. Така редундантно представям сложното понятие, което Айнщайн разгръща в своите две теории на относителността. Заедно с това отчитам и вината на самата парадигма място-време да смятаме, че мястото е само място и времето само време. По-истинното положение е, че времената на местата, с които имаме работа, са толкова бавни, че практически е по-вярно да се смята, че те са само места. Оттук произтича и другото съществено практическо последствие - че опрени на идеята, че ситуацията е нещо външно, което ни се случва и в което изпадаме, ние придаваме на нейното “тук и сега” нашето време, като не го делим на по-бавното време на телата си и по-бързото на нашите усещания, а смятаме за собствено наше само второто. Ясно защо – защото се свеждаме до тези усещания. Което показва, че непосочимото, означавано от думата “ситуация”, не е непосредствено дадено, а се получава вследствие на взаимодействието на това място-време със самите нас. И все пак, гледано сравнително, то е като че непосредствено дадено. Ситуацията е налична обозримост, докато другите места-времена, колкото и обхватно широки да са, не са тук и сега, а са ни дадени частично. И в това разликата – ситуацията е като че ли цялата за нас и ние сме като че ли пълните й градители, също и в случаите, когато тя е за повече хора. Доколкото може да се претендира, че подобно общо твърдение е истина, ситуацията е най-реалното място-време налице в нашия личен опит. Казвайки “личен опит”, не бива да тръгваме по линията на всекидневното опростяване. Защото има и втора линия - на комплексното съставяне на всяка ситуация от поне двете страни на място-време тук и сега и на човешко същество, спряно в това място-време. Тази втора линия не е налице във всекидневния практически опит, а се постига вторично чрез дискурси. В това е и немалкият проблем на насоченото поне двойно човешко разбиране. Поради външните обстоятелства, от които зависи, то има нужда от практическа непротиворечива истина. От друга страна, то има работа и с комплексност, която при определени обстоятелства осъзнава. Оттук следва и нуждата от поне два дискурса, които да водят до поне две допълващи се истини. Разбира се, че в човешката среда това постоянно става. Проблемът е, че ситуациите никога не са отделени една от друга и не е ясно кои истини за коя ситуация се отнасят. Така че тези допълвания образуват лека-полека мрежа от повече речи, справянето с която става проблем. Та коя е втората истина по темата за ситуацията? Това, че всяка ситуация е пулсираща променливост и че нейното място-време се свива и разширява. Това пулсиране не е без връзка 1. с наличната тяга всяка ситуация дa може да става максимално обхватна, така че светът да съвпада с цялата вселена-космос, а времето с обхвата на вечността, но и 2. с постоянното нахлуване в по-реалното “тук и сега” на една ситуация на по-нереални бъдещи, минали и сегашни места-времена. Към което усложняване-пулсиране се добавя и това, че ситуацията колкото се случва и прави от някого, толкова засяга и се прави и от някакви всички. Между едното и другото, разбира се, има и разлика - онова, което се случва или се прави от всички, на мнозина се случва и от мнозина се прави по различен начин. Така че аз настоявам, че ситуацията е едно по-реално място-време – това е моето практическо твърдение, но и показвам, че то е съставено, което е моето комплексно твърдение. Т.нар. съставено, първо, пулсира, но и, второ, е структура от по-общо еднакво за всички, което за всеки е достатъчно различно. Това “достатъчно различно” в не малка степен зависи от начина, по който в мястото-време на тази ситуация е устроено съществото, за което е тя. Защото не е без значение дали в това място-време то е по-чисто “аз”, което разбира нещо в почти неутрална среда, или е засегнато в една или друга степен от една или друга проява на своето “себе си”. В зависимост и от външните обстоятелства на място-времето, в което сме, но и от вътрешните наши телесни и душевни състояния, а значи и навици, ние всички сме между тези двете крайности – на съвсем чистото като че ли прозрачно разбиращо “аз” (това е и богът вътре в нас) и “замърсеното” с проявления на “себе си” “аз”. Служа си с парадигма, заета от прагматическата философия на Мийд, която позволява да разберем, че такъв идеален “аз”-бог всъщност няма. Реално преценяващият нещо “аз” винаги е замърсен от своето “себе си”. Идеални са средите и за съвършения и когнитивен, и за вярващия в бога “аз”, но, така или иначе, идеални среди няма и не може да има. Своето “себе си”- замърсител на “аз”-а е винаги налице. По-реално е само неговото ограничаване и изработването на едни или други външно-вътрешни аскетични условия за постигане на привидно чисто “аз”. Оттук произтичат и следните две последствия. Ако съществото с налично разбиращо “аз” е отделено от конкретното “себе си”, то може да възприема случващото му се в плана на чистото познание и да му се радва. От друга страна, то може и обзето от страна на своето “себе си” да изпитва радост от случващото се и да иска да го задържи за по-дълго. Но, така или иначе, радостите изтляват, ситуацията се разрушава и на нейното място, ако не се настани друго, се настанява депресивната равна неутралност. Разбира се, не е без значение дали “аз”-ът може да остане по за дълго незасегнат от едни или други проявления на подвижното “себе си”, или напротив това загубило своята подвижност “себе си” се свързва с него и те заедно изпадат за дълго в сивотата без познание и без ситуация на случващо се, която психолозите и психиатрите, а и ние редово всекидневно наричаме депресия. Доколкото ми е известно, не разполагаме с такава динамична карта на изпадане в различни ситуации не поради друго, а защото традиционната психология работи с психологически типове, а не със стандарти на изпадане в ситуации. Затова и наричам това карта. Защото, един вид усреднено, то представя онова, което ни се случва по-реално и което като действително случващо се неусреднено ни се представя от голямата реалистична литература и добрите реалистични представящи като че ли самия живот филми. По-често и по-лесно за представяне е случващото се при т.нар. негативна ситуация. То идва за съществото, изпадащо в такава ситуация, винаги отвън. По казаното по-горе се разбира, че за да може да възприеме именно така идващото отвън негативно, това същество трябва да е “аз”, засегнат от определено “себе си”. В което няма нищо необичайно - съвременните човешки същества са устроени с вярата, че са носители на определени съдържания и качества. Това негативно може да е обективно и да е свързано със засягане на основни норми – например отнасящи се до външната температура, но то може да засяга и субективни норми. Негативното може да произтича от друго, което се свързва с тези норми. Което води и до второ като че ли само времево изражение на ситуативността - една ситуация постоянно преминава в друга. Ако предишната е била нещо негативно, случило се отвън, противодейства му се с друга ситуация, в която нещо се прави. Това правено може успешно да отмени първото, което се е случило, но то може да бъде и неуспешно, след което засегнатият да започне да прави трето. Има такава динамична структура на редуване на ситуации, при която на една ситуация-породен проблем се противодейства с друга ситуация-правене на нещо. Именно така се пораждат фабулите и разказите със събития. Но има и протичания, при които ситуациите са обикновени случвания без пораждане на проблеми и противодействия, които се нанизват времево без особена зависимост помежду им. Това е времевата структура на фоновите повествования. Неслучайно казвам “фонови”, защото и в живота, и в литературата, и в киното фабулните и повествователните протичания обикновено се сплитат в по-сложни образувания. Едно от лошите последствия на практическото разбиране е неразличаването на едното от другото и представянето на двете с общата идея за разказ. Така или иначе, в определено място-време на някого се случва нещо негативно, което е проблем. Той се заема с оправянето му и се опитва да възстанови предишното по-непроблемно състояние. Това оправяне може да е просто преместване на друго място с друго време, може да бъде намиране на по-силен, който да се заеме със случилото се, могат да се намерят и мнозина, които екипно да се заемат с връщането към старото. Но има и трета само речева възможност. Може да се намери и някой, който да не е убеден, че това е негатив, но който няма против да участва в обсъждане на случилото се. Така че не бива да отделяме действително случващата се ситуация-негатив от нейното обсъждане. Защото и обсъжданията са своеобразни ситуации. Дори по-често ситуациите са само разговори-обсъждания. Разговорите могат да бъдат между мнозина, могат да бъдат нарочно устроени дискусии по тема, могат да са обсъждания по нечие изложение, могат да бъдат и диалози наум. Разговорът запълва и само празно време, но, така или иначе, той води и до промени в последваща ситуация. Така че ситуациите се нанизват. Това става поради повече причини - 1. поради трудността да се отделят външното случване и действието по наша инициатива, което не е случване; 2. поради това, че нещо случило се, може да си промени значението от негативно в позитивно и обратно, а и от случило се да стане правено и обратно, т.е. да се преобразува от събитие в действие и обратно, и 3. поради повечето субекти, които всички могат да станат гледни точки за образуване на свое място-време. Изпадането-случване и правенето се смесват и объркват. Когато някому се е случило нещо негативно и това го разтревожва, той среща близък човек и се оплаква. Срещата е случване, но оплакването е вече правене. В хода на това правене може да стане и друго – оплакващият се може да разбере, че негативното не е толкова негативно; повлиян от събеседника си той може се раздели с него като че ли решил проблема. Разговорите са наистина честите много важни пораждащи ситуации. Те снабдяват с липсващи основания за постъпване по добър начин, но развиват и по-цялостен модел за свят-време. Разговорът е образецът, върху който се настаняват всички вторични ситуации-прочити на литературни произведения, гледане на филми и театрални постановки и слушане на музика. Мога да умножа примерите от съвременния градски живот и да съобразя, че съвременността е натрупала всякакви места-времена за влизане в “тук и сега” на ситуации. Уморени от толкова безрезултатни казвания, ние с радост просто изслушваме песен, а и пускаме музика, които какво са, ако не ситуации на пълно тук и сега протичане. Съвременното градско живеене ни е обзело и не си представяме лесно ситуациите на селското минало – запрягането на коня в каруцата, пътят към нивата или градината, където се прави това и онова. Трудно е да изживеем сега промяната на годишното време така, както тя се е изживявала на село, не е лесно да си представим взаимността с коня и магарето и радостта от достигащия до ноздрите дъх на току-що разорана земя. Освен ако добър писател не го е направил убедително. Но и в този случай не е сигурно дали няма да тръгнем по линията на различаването, а не на оприличването и дали ще се досетим, че и тогава, и сега по-реалната ситуация, в която се влиза, зависи и от нещо, което е същото - от бодростта на собствените сетива, които ни откъсват от обичайното навично “себе си” и правят от нас пределно сегашно “аз”, което разбира било априорно в Кантов смисъл случващото се, било го съставя живо сетивно. Което веднага ни изправя пред разлики в индивидуалното устрояване на онзи, който влиза в ситуация, разлики и между минало и днес, но и разлики, определяни от възрастови различия. Така е. Реалните разлики са едновременно по повече линии. Едната от тях съвсем сигурно е по линията на все по-убързяващата се разлика между селското минало и днешната универсализираща се градска съвременност. Днес мога да заместя липсата на бодро пълно сливане с мястото тук и сега с текстове, с музика и филми. Да, но едновременно с това си казва думата и консервативната линия на разликите във възрастта, които не са се променили особено. Някакви едри понятия-разбирания и тогава са замествали при по-възрастните онова, в което и тогава радостно са потъвали децата и младите хора. Едрите ситуации на празниците тогава и днешното разпиляно празнуване ad hoc са очевидно различни. Но не е толкова различно онова, което днес наричаме ту секс, ту любов, и което и днес, и тогава е било носител на най-пълното възможно изживяване на ситуация. В това е и въпросът, който се повдига. Как краткото пълно изживяване в ситуацията “тук и сега”, при което всичко е именно то, чрез грижата за бъдещо и нуждата от минало навремени се преобразува в протичаща по-дълга ситуация? Защото в гледната точка на ценното, и едното, и другото са като че ли еднакво ценни. Еднакво ценно е и пълното кратко на точно това “тук и сега”, но и дългото на промяната-време-история-разказ или на модулната логика. Да не би както логиките са най-малко две, да са най-малко две и самите времена – краткото “тук и сега”, което е пълно и в което всичко е това, което е, и дългата история-разказ за промяна и преобразуване, в която нищо не остава същото и в която, за да бъде същото, то трябва да стане и друго? Ами, да – и природата на щастието, и тя е двойна и значи и щастията са две – първото на пълното разбиране тук и сега, което може да бъде и пълно сливане на разбиращия с онова, което разбира, но и второто на продължаващото различаване, при което всичко заедно с разбиращия става друго. Заключение На пръв поглед тази втора постановка за ситуацията няма общо с първата за механизма на мислето-разбиране. Но има. Свързването на едното с другото не е случайно. С второто на ситуацията исках да убедя, че всичко онова, което наричаме във висок смисъл познание, наука и интелектуално занимание и по някакъв начин противопоставяме на редовото живеене, зависи от това редово живеене, което винаги, разбира се, ако не е сивотата на депресията, не е друго, а именно редуване-изпадане в ситуации. Високото на познаването, науката и интелектуалното изживяване също е изпадане в ситуация. Показах по-горе с помощта на двоичното разбиране на Мийд за структурата на човешката личност какъв е предположително механизмът на удоволствието от разбирането и на обикновено нещо, но и на по-цялостното схващане на каквото и да е. Работата е в напора към това разбиращият и схващащият да постигнат колкото се може по-чисто и по-несвързано със “себе си” “аз”. Така или иначе, това не става. Прекалено идеалното “аз” е синоним на бог и безсмъртие и не е трудно да се досетим, че и науката, и философията отдавна се стремят към добиране до това удоволствие от пределното прогонване на живота-смърт. Което не е възможно поради две противоположни причини. Първата е, че конкретното “себе си” може да замлъкне, но, така или иначе, никога не напуска “аз”-а, а втората е, че напротив най-доброто, което въздига разбиращия “аз”, винаги се дължи на едни или други конкретни постигнати качества, които идват не от другаде, а от нашето лично “себе си”. Оттук следва заключението, че както “аз” и “себе си” са всъщност неотделими едно от друго, по подобен начин не са достатъчно отделими редовото живеене от двата акта на познаването и разбирането. Ние можем да ги ценим и противопоставяме, да ги разполагаме йерархично по един или по друг начин, но това е само практическо подреждане, което ни най-малко не отменя другото, че те са само парадигмено разделени, докато реално са свързани в постоянно подвижното и постоянно пренагласяващо се човешко живеене.
|
|
Коментари по темата |
|
Разбира се, че теорията е необходима. Много Ви благодаря за предложението, проф. Богданов. С удоволствие ще се включа в работата върху литратурната теория във Вашия форум. Чудесно е, че теорията получава възможност за изява във време, което не е много щедро към нея. |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7929 |
|
Морис Фадел - 2015-02-24 13:00:27 |
|
|
Морис, благодаря ви, че повдигате въпроса за събитието. То е едно от централните теми в моята добре наречена от Георги Гочев екзистенциална литературна теория. Както виждате и в този заглавен текст напомням за разликата между събитие и случване, на чиято основа в предишната си книга съм въвел и разликата между сюжет-фабула и повествование. Така е. Наистина не е без значение, ако една ситуация се поражда от голямо събитие.
Да, но и в този случай, въпреки че е за мнозина, тази ситуация е и за всеки поотделно. Разликата е, че общото събитие е само коефициент пред скобата на по-дългата формула, чиято тежест е всъщност в онова, което следва след скобата – същото събитие, възприето от всеки по различен начин. Така че и когато едно голямо събитие събира мнозина в обща ситуация, и тогава тя не е в общото събитие за всички, а в различното случване за всеки. Казал съм го в заглавния текст и държа на него. Но грижата ми не е за моята литературна теория. Тя ми служи, продължавам да я допълвам и не се кося, че никой не й обръща внимание. Времето е такова. Всички смятат, че тя е добре разработена в миналия век. Е, аз не смятам така.
Но така или иначе, Морис, литературната теория е необходима. Затова и въведох в подобрения мой сайт втория форум, който заделих за нея. Виждате, че в него е публикувана отдавнашна полемична работа на млади тогава университетски деятели в САЩ. Един вид подканям да издирим и други добри работи, да ги преведем и да ги публикуваме като заглавни текстове. Към това подканям и вас, Морис, понеже ясно разбирам, че вие единствен във вашия департамент имате ищах да теоретизирате. Каня ви да предложите добър теоретически текст, който одобрявате, но и сам да напишете заглавен текст за литературното слово като предлагащо особен модел за свят, но и като силна езикова и построечна форма.
|
Тема № - 130 |
Коментар № - 7928 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-02-24 11:25:31 |
|
|
Действително, много добър въпрос, Веселина, и много хубав отговор, проф. Богданов! Аз бих искал да се захвана с едно разграничение, което прави Веселина – между ситуация и събитие. От известно време във философията много се пише за събитето. Събитието е радикално, попаднал в него, ти никога повече не можеш да бъдеш същия. Ситуацията е по-мека, тя не те поглъща, не те трансформира, оставя пространство за избор, не чертае рязка граница между момента преди и момента след нея. Казано с термините на текста, събитието е поезия, ситуацията – проза. Събитието е висок, кратък, светкавичен език. Ситуацията – дълъг, завързан разказ, който все не може да завърши. Неслучайно романът е толкова важен за проф. Богданов. Неслучайно той обръща толкова внимение и на онова, без което романът не може - ежедневието. Събитието, поезията са отрицание на ежедневието. Не говорим в стихове, когато купуваме в магазина. След събитието ежедневието изчезва, както става при историческите промени, когато човекът забравя за обичайните неща, за да се потопи в голямото време. |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7926 |
|
Морис Фадел - 2015-02-23 17:26:36 |
|
|
Този път много, ама наистина много благодаря на Веселина, и то не за усилията й по сайта, който тя подобри толкова много, а за двата й този път прозрачно ясни коментара, а и за силния въпрос, който е поставила - за прехода от ситуацията-радост на познаване, в която парадигмено за кратко или за по-дълго е постигнато относително чисто "аз", и ситуацията с насочено навън изпитващо "себе си". Да, ние сме постоянно между едното и другото и постоянно прекъсваме едното, за да влезем в другото. И, както съм казал, постоянно ни се струва, че го дължим на чистото свое "аз", но и постоянно установяваме, че всъщност никога не се отърваваме от своето "себе си" и в моментите, в които то изглежда като че ли чисто. Така е, защото никога не можем да бъдем само "аз". В това е и магията на живота - изпаднал в своето "себе си", значи в биографичните си зависимости, пред мен винаги се изпречва едно или друго по-чисто "аз",което ми подема работите и на което аз подражавам. Ние сме осъдени на екипност и модулност и много често за да постигнем повече, изпадаме и в други небиографични зависимости, които прадоксално приличат на моето божествено пределно чисто аз. Същият този парадокс преживяваме със самата чистота - грижим се за собствената си чистота и дори се довеждаме и до болести поради това, но винаги покрай пределната чистота има замърсеност, която я надмогва. Затова и така упорито твърдя, Веселина, че ние сме модулни същества. Благодаря за въпроса! |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7924 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-02-23 12:08:56 |
|
|
Бях чела вече текста и бях решила да се измъкна от изкачването на неговите височини и гледането на реалното правене на човешкия живот – като се спра върху това, за което написах и при предишния текст – че текстовете могат да се разбират чрез сюжет, съставен от прозиращия в тях ред от ситуации, който го има във всичко, защото ситуацията е един вид реалност. Заедно с теорията за разбирането обаче текстът придвижва темата за преодоляването на негативните ситуации и по друг начин – направен така, че четейки имаш усещането, че този текст не е за нищо друго – а е точно за това – да те накара да влезеш в ситуация, да разкажеш своята негативна ситуация, която може би не е чак толкова негативна и да продължиш, преодолявайки я така, както това преодоляване се прави в толкова много разкази. Не съм сбъркала, че професор Богданов ни влече към преминаването към реалното правене и продължаване там, където моделът за реалност трябва да се преобрази в ситуация – нещо, което винаги води до промяна в свързаността.
Погледнато отгоре - в текста главните движещи линии са тези две – на разбирането изобщо – било то, чрез разговор или чрез какъвто и да е модел за реалност, който по различен по време начин ще те изкара в правенето-продължаване, и другата – тази на по-реалното място-време – ситуацията. Много лесно мога да събера парадигмата на разбирането на текста-модела за реалност – и много бавно – този на спряното в мястото-време човешко същество – нищо че те и двете са страни в самата ситуация – по-лесно е да се преодолеят дискурсите, вторичните неща, които застават над някакви първични – и това е естествено, защото, ако беше лесно да се действа направо със спряното човешко същество – то те нямаше да съществуват.
Професор Богданов обаче не се страхува да покаже и двете, и то в рамките на един текст, показвал е толкова пъти как нещата се решават с моделите за реалност на дискурсите, а в този текст има и такова друго място, което едва ли не казва: „ела, обсъди го с мен – разговорите са пораждащи ситуации, на чиито рамене се крепят толкова много модели за реалност“. Обаче има един проблем – човешкото същество може да е още с един крак в постановката на разбирането-мислене и да не може да премине така бързо в постановката на ситуацията. Това се случва и на други нива с текста – например – в отношението на личния опит и моделите за реалност, както и при чистия аз и замърсяващото себе си. И идва въпросът – а този отказ от разговора, който предполага бавно преминаване във вторичните дискурси – не е ли също един вид Бог, почти спиране?
Какво се случва в текста? Ситуацията – колкото и да е по-реално време-място – тя все пак е непосочима, което означава, че по тази си непосочимост тя има една първа връзка и с онова голямо време-пространство, което никога не е обозримо. Ситуацията е такава, и защото прехожда – времената на местата са бавни, но самите ситуации винаги прехождат бързо. От друга страна, тя е част от личния опит, така като е част и от по-големия опит на значенията и еволюцията – тя е постоянно прехождане от смисъл към значение. Сигурно не е случайно, че се казва „изпадаме в ситуация“ – от къде изпадаме в ситуация – не е от някакво по-малко и по-конкретно, а е от някакво по-голямо в по-конкретното, което я съдържа като възможност за случване.
Изпадането на човешкото същество в ситуация от само себе си повдига въпроса за вторичните дискурси и за пулсиращата променливост на ситуацията, която се стреми да бъде така обхватна, че като място да обхване света и Вселената, а като време – вечността, и в същото време – стреми се да се свие до по-реалното „тук и сега“ и по-нереални минали, сегашни и бъдещи времена – като от това се повдига и друг въпрос, този за свързаността: ситуацията, колкото се прави от някого, толкова засяга и някакви други и тя е структура от по-общо еднакво, което е достатъчно различно за всички. Именно затова си мисля, че всичко може да се разбира чрез една примерна сюжетност, дори тя да не е конкретната сюжетност на разбираното нещо, а да е низ от случени ситуации за разбиращия. Не се ли разбира така и в разговора, който е един вид споделяне на личен опит чрез думи?
Каквото и да се случва – всичко зависи от човешкото същество, което се поставя на едно или друго място. И точно където се поражда теорията за разбирането на текста (модела за реалност), се поражда и теорията за разбирането на човешкото същество. Това е вододелът в текста, най-трудното място, „фибата“ на пистата. Първо имаме динамична структура на редуване на ситуации, второ – имаме фабулата на разказа, трето имаме фонови повествования, а освен това имаме и равната неутралност, която може да се появи при смяната на ситуациите и преминаването от едно в друго – което води до пълното безсмислие и олюляване на самото човешко същество.
Именно тук в текста се появява разговорът, който е така първичен спрямо вторичните ситуации на дискурсите – както първично е самото място-време тук и сега – спрямо човешкото същество. Човешкото същество и моделите за реалност застават на един вертикал спрямо мястото-време тук и сега и разговора. И в същото време разговорите пък са вторични спрямо мястото-време тук и сега и пораждат по цялостен модел за свят, като по този начин може да се наблюдава парадигмата случване-правене, в която не мястото-време е онова, което прави, а разговорът – който е по-общото спрямо него, а е и носител на личния опит.
Теорията за разбирането чрез сюжет, от своя страна, може да се подкрепи и от това, че по-реалната ситуация, в която се влиза, зависи от нещо, което е също по отношение на случващото се, защото тогава може да се заложи на оприличаването. Което прави и самият текст – свързвайки не просто две постановки, не просто познанието и реалното живеене, не просто двете логики и това, че всяко определение има екзистенциална ситуация – но и буквално свързвайки и заменяйки разбирането и щастието. Това е вторият вододелен момент в текста, в които се казва, че щастията са две - пълното разбиране тук и сега, което е сливане на разбиращия с онова, което разбира (аз съм сам) и – продължаващо разбиране, при което всичко заедно с разбиращия става друго (сигурна свързаност). Щастия, които се отнасят и за разбирането на текста.
Големият въпрос обаче остава - как краткото пълно изживяване в ситуацията тук и сега, при която всичко е имено то, чрез грижата за бъдещето и нуждата от минало, се преобразува в протичаща по-дълга ситуация?
Дали е въпрос на време?
|
Тема № - 130 |
Коментар № - 7923 |
|
vesselina vassileva - 2015-02-23 06:39:41 |
|
|
Имам следния проблем - когато нещо толкова много ми хареса - не мога да започна да говоря за него. Но мога да си го обясня защо е така - това е мястото на преминаване от едната към другата постановка, за които говори професор Богданов, т.е. от мисленето-разбиране към ситуацията. Прочетох всички коментари, за да видя накъде е тръгнал разговорът и няколко неща ми направиха особено впечатление. Всъщност онова, което ти дава възможност за разговор е да се пазиш да не достигнеш до пределите на разбирането, за да можеш да излезеш плавно в разговарянето, а не директно да надхвърлиш нещата и да отидеш направо в правенето. А може и да не е така – и просто да искаш да се бавиш в разбирането-мислене и да мислиш, че е така, а всъщност вече да си в ситуацията, защото именно там нещата се случват бавно. Така, както имаме разбиране-мислене – в постановката на ситуацията имаме разговаряне-правене или правене-разговаряне. Това е великото на заглавния текст, който сигурно не само заради дължината, професор Богданов раздели на две. Имаме две постановки, които са свързани и правят по-цял свят, излизайки от мисленето-разбиране - ние произнасяме и извеждаме навън, и свързваме, и правим нещо - това е проявлението, създаването - или казано по начина на Морис - това са пироните, лепилото и въжетата. Защото човек дълго може да мисли и да разбира, но ако липсва втората постановка, което, Слава Богу, е практически невъзможно - нищо няма да се случи.
Морис е забелязал, че професор Богданов говори за място, а не за пространство - самият професор Богданов на свой ред извежда цялата парадигма, която не е време-пространство, дори не е време-място, а е протичащ момент-място - забавяйки случването в ситуацията така, че може да я гледаме на забавен кадър и да виждаме самите подробности вътре в случването. И така голямата парадигма време-пространство се преобразува с малката - протичащ момент-място. Освен това обаче - за да се получи пълната картина, има още две неща, същите като мястото и протичащия момент. Едната е самата ситуация - не става въпрос за събитие или за случване, а за ситуация - спрямо първите две, ситуацията е нещо, на което гледаме повече като на нещо завършено, на нещо по-малко и по-незначително, или в най-добрия случай, на нещо, което се случва сега и тук в този момент - затова казвам "изпадам в лоша ситуация", например. Тази "ситуация" обаче изглежда такава, не поради спирането си, а защото е свързана с по-конкретното и с личния опит – когато освен него имаме и големия свят. Аз специално за първи път виждам изказано нашето по-конкретно живеене така, че в него, на тази микроскопична основа - да се вижда значимото движение. И тогава идва моментът на мисленето-разбиране - че тези ситуации са големи и движещи се, защото имено те правият голямата ситуация на човешкия опит и на еволюцията - затова професор Богданов не нарича ситуацията - събитие или случване.
От друга страна, в същото отношение застават аз-ът и себе си - аз-ът, който е пълното разбиране, и себе си, което е конкретното - веднъж с отнасянето на по-голямото и чистото ясно с по-конкретното замърсяващо, но и втори път - в тяхната връзка, която се свързва и с по-голямото на обществото, така както мястото-протичащ момент - се свързва с еволюцията. Така, в този текст за постанавките наблюдаваме буквално - виждането на фона на цял свят - движенията, които или не виждаме, заблуждавайки се че виждаме голямото движение, което практически е невъзможно да се види, или не виждаме, защото си мислим, че са спрели, или минали. Всичко това се случва и на още едно друго ниво - когато четем една книга (или имаме какъвто и да е модел за реалност), а разбираме не само нея (него), ами и онова, което се случва с нас.
СИТУАЦИЯТА Е ТОВА - КАТО ПОПАДНЕШ В НЕЩО, ДА ИЗВЛЕЧЕШ ОТ НЕГО НЕПОДОЗИРАНОСТИ, БЛАГОДАРЕНИЕ НА КОИТО МОЖЕШ ДА БЪДЕШ ПО-РЕАЛНО В КОНКРЕТЕН СВЯТ.
Ето тава прави професор Богданов. И надявам се, че никой не се връзва, че нещата са толкова безобидни, защото той бил в края на един живот и трябвало да си позволи да може да мисли така, за да има смисъл. Не е вярно. Той вижда на фона на цял свят и е вътре в дългия разказ.
Дори и когато не осъзнаваме, често пъти сме в мястото, в което започва ситуацията, а разговорът наистина става все по-посъщество, но става много бавно. Въпросът е – как са разположени едно спрямо друго мястото на ситуацията и моделът за реалност? Защото вътре в ситуацията са и двете – и разказът и повествованието, вътре е и говоренето – изказване на истината, но и преминаващото към началото на ново разбиране-мислене, което правейки нов опит се опитва да надскочи неслучването и да продължи в ново място-протичащ момент-ситуация-свързаност. В семинарите си професор Богданов наистина често пъти е говорил за ситуациите, а Денис говори за различните възможности на времето, но всъщност не става ли въпрос именно за това къде ние се поставяме спрямо едно или друго нещо – защото ситуацията и случването изглеждат едни, когато си вътре в един литературен текст, други, когато са вътре в едно диалогично слово, или вътре в един ден, в който можеш да спреш моментите и да ги превърнеш в ситуации, за да изпиташ неимоверното удоволствие от дължината на разказа на собствения си кратък и ясен живот. Професор Богданов прави това последователно надхвърляне в последните си книги – в „Разказ, време и реалност“ – от литературата, в “Текст, говорене и разбиране“ - от преминаването между разбирането и говоренето, а сега вече – ни насочва към преминаването между говоренето и правенето, когато си мислех, че не може да има и още едно стъпало, на което да ни накара да се качим без обезопасителните въжета на литературата, или поне с каската на мисленото-разбиране, когато той самият с лекота успява не просто да каже, а да покаже, че нещата се случват и продължават.
https://www.youtube.com/watch?v=C7kYzmLbaiA
Това е моята увертюра към текста, за който също ще напиша. |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7922 |
|
vesselina vassileva - 2015-02-22 14:22:30 |
|
|
Moля да ме извините, Денис, че съм ви сбъркал името в края на коментара с това на Морис! Лоша работа прилики и подвеждания. |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7919 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-02-19 10:45:04 |
|
|
Действително, проф. Богданов, постомдерното време ни направи речево безотговорни. Това става съвсем ясно сега, когато постмодернизма е подложен на сериозни критики. Наситина НБУ е ситуация, която щастливо ни измести от онова, което бяхме преди. Във вразка с този пример се замислих, че понятието за ситуация, което предлагате, се противопоставя на цяла една силна традиция през ХХ в., свързана с марксизма, която разглежда човека като същество изцяло формирано от външни сили: социални стереотипи, ценности на съсловието, семейни модели. Това не е възможно. Човекът не е предмет, който може да се променя с натиск. Необходимо е отваряне към външното, свързване с него, което далеч невинаги се получава.
Как става възможно свързването? Тук преминавам към казаното от Денис Исаев, имайки предивд и коментара на това изказване от проф. Богданов. Денис пише: „На 18 бях ревнив - сега не съм, тогава агресията за мен бе добродетел - сега не е“. Бях ревнив, но сега не съм, ала и преди, и сега аз съм аз. Ето, значи, какво е „аз“-а. Реалност, която може да приема различни качества, да бъде различни „себе си“ – да бъде ревнива, да цени агресията, после да престане да бъде всичко това. „Аз“-ът е устойчива, но празна позиция. Свързването със ситуацията, изпълването с качества в нея, става благодарение именно на тази празнота.
|
Тема № - 130 |
Коментар № - 7918 |
|
Морис Фадел - 2015-02-19 10:28:19 |
|
|
Денис, високо оценявам искреността ви. В случая аз предлагам силно разгърната парадигма за разбиране, която и описвам. По-рано, в семинара за Херодот тя е била частична и не е засягала толкова разбирането на "себе си". Ето, понеже питате, ви казвам кое е неразбраното в случая. Сега казвам, че "аз" в нас е винаги инструментът на самото пълно разбиране. То при всички е еднакво устремено към по-точно схващане. "Себе си" е онова по-пълно наше, вие му казвате "аз", което се опитва да се слее с "аз", слива се и наистина го спира и определя с конкретните си изражения. Да, но вероятността всеки да постигне по-чисто разбиращо "аз" е също налице. Това и казвам в тази работа за ситуацията - че животът ни протича в конкретни ситуации, една част от които са житейски, свързани с нашето "себе си", но има и такива, в които нашите по-самостоятелни "аз"-ове разбират и които са с особено висока стойност, защото в тях се гради платформата на нашата личност. Всички ние, Денис, сме с различни платформи за личност и това е особеното, на което държа в случая - да можем да си даваме сметка кои са платформите, до които сме достигнали. Ето вие не сте разбрал мен какво ме е занимавало в заглавния текст, но сте започнал да се питате за вашата платформа на разбиране, а това вече е добро последствие. Имайте предвид, че всички сме на това "дередже" - попадаме на текстове, които полуразбираме, наново го четем, загърбваме ги или напротив им обръщаме по-добро внимание. Именно в това се състои интимността на образоването. Искате ли да ви кажа какво по-точно правим в семинара за Аристотел, който вие посещавате? Бавно обработваме една по-точна представа-идея за общество, която ни е необходима двойно - и за да по-добрия прочит на Аристотеловата "Политика", но и за по-доброто разбиране на обществената ситуация, в която сме в нашата страна. Бъдете здрав и дерзайте, Морис! |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7917 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-02-19 08:14:04 |
|
|
Здравейте!
Провокиран съм да пиша, когато чувствам, че не разбирам цялостно казаното и подсказаното.
Искрено се надявам "Азът" ми от 18 годишна възраст да не е идентичен с настоящият. Представата ми за света на 18 години, формирала и представата за личността ми не е идентична с настоящата. На 18 бях ревнив - сега не съм, тогава агресията за мен бе добродетел - сега не е. Онзи "аз" не е настоящият ми и се надявам утре да съм друг, т.е. да имам по уверена представа за себе си.
По този повод ще добавя и проблема със ситуацията. Преди 2 години присъствах на семинар в който обсъждахме разказите на Херодот и възможностите да са в различен вид време. Към онази ситуация, която е била пространствено и времево определена, се връщам "сега" и съжалявам, че не съм разбрал-взел всичко от нея. Пак сега се опитвам да я създам отново по собствен начин и мисля, че това е възможно, но линейното време става диахронно.
Надявам се да не отегча някого, но в такъв порядък "сега" разбирам текста!? |
Тема № - 130 |
Коментар № - 7915 |
|
Денис Исаев - 2015-02-18 13:40:18 |
|
|
|
|
|