РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА МИСЛЕНЕТО И ЛОГИКАТА. II част - за разликата между логическото и редовото мислене, за това, че всяко мислене протича в контекст-среда, а и че човешкото съществуване е градене на свой по-малък свят, който посредничи към другия по-голям. Богдан Богданов |
Втора подобрена версия |
|
Постоянно мислим и говорим за нещо. Разбира се, има техники, които насочват да не се отклоняваме от това, за което мислим и говорим. И Аристотеловата, и другите по-късни логики са такива техники, които се налагат и поради негатива, че човешките мисления и говорения обикновено се отклоняват. Въпросът, който се повдига в тази връзка, е дали това става само поради неустойчивостта на нашето мислене и говорене, или и поради позитива, че когато мислим и говорим за едно, преминаваме и към друго, свързано с него? Като казвам “позитива”, имам предвид и логическото, и редовото словесно преминаване към друго. Как става логическото преминаване? С влизане в съждения и умозаключения. Съжденията са в основата си свързване на субект с предикатно име, а умозаключенията са свързване на няколко съждения в общо съждение, представящо по-сложна ситуация. Логическото е осъзната и контролирана форма на свързване, при което се строи и мини-реалност. Въпросът, който се повдига в тази връзка, е кой е предметът в това свързване – дали нещата в света, или значенията на тези неща, като, разбира се, има и трето междинно положение – наличието и на двете, при което всяко прилича на другото, но е и различно от него. Според предикатната логика на Аристотел съжденията и умозаключенията визират онова, което става с нещата в света, въпреки че философът има предвид и техните значения, като вярва, че те по-скоро съвпадат със смисъла, който природата е задала на нещата. Според съвременната логика има значителна разлика между едното и другото. Занимаването с тази разлика не се смята за предмет на логиката. Нейният предмет е онова, което става със значенията на тези неща в нашите съждения и умозаключения. Което означава, че въпреки че са имплицитни съждения, понятията не са предмет на логиката. Предмет на съвременната пропозиционална логика са съжденията и умозаключенията, речевите структури от втори разред, които се наслагват върху означеното от първи разред, вече приключило с образуваните понятия и думи-непонятия. Ако разликата между понятията и думите-непонятия все пак ни занимава, ния твърдим, че понятията са с уговорено и дори дефинирано значение, докато редовите думи са с повече значения. До, но в реалната човешка реч тази разлика е размита. Всички речи боравят с не малък брой думи със статут и на понятия, и на редови думи. Каквито на български са старите капитални чуждици култура и демокрация, а и не малък брой родни или вече родни думи като държава и общество. От друга страна, във всички реални речи редовите думи имат двоен статут – те са, от една страна, с повече значения, и то не само в речниците, а и при употреба, от друга страна, при употреба те се и реифицират, като се свеждат до едно значение-предмет. В устите на хората това значение-предмет много често не е едно и също, което води до недоразумения. Но същият двоен статут сполита и думите-понятия, а и научните термини-чуждици, които влизат във всекидневна употреба. Така че нищо друго в реалната човешка реч не е толкова неустановено като понятието. Ако едно понятие се означава с чуждица, за известно време речта го пази и то е с по-точно значение. Да, но, както казах току-що, не малък брой понятия-чуждици стават и редови думи, което ги излага и на двете характерни за редовата реч смислови последствия – и на многозначността, и на реификацията, които ги съсипват. Не случайно се изразявам оценъчно. Подведени от отделните думи, ние вярваме, че класовете на редовите думи, на понятията и на термините са ясно отграничени един от друг и тяхното размиване е грешка. Да, но в плана на реалната реч границите между тях са размити. По подобен начин в реалната реч е размита и границата между т.нар. логическо и редовото словесно преминаване от едно към друго. Логическото преминаване към друго е, разбира се, по-кратко и затова по-лесно за наблюдаване. В него владее линеен ред на свързване, в който и свързано, свързаното пази своята идентичност. Логиката е осъзнатият ред на това обичайно кратко свързване-преминаване от едно към друго. Редовото словесно свързване-преминаване също държи на ясен линеен ред, който е не друго, а логиката в тесния смисъл на думата. Да, но това редово свързване-преминаване ползва и “втора логика”, която е и основният организатор на дългите текстове, които се получават при нанизването на повече фрази и изречения и повече деления и части. Тази втора логика има и име. Наричаме е модулна, защото е проявена в редуване на поставяни в отношение модули за изразяване на като че ли същото, което става и друго. Първият й белег е, че за разлика от логическия едноредов ред, тази модулна логика оперира с поне два смислови реда, които нерядко влизат в обратимо отношение на означаващо и означавано. Тя има и втори белег - оперира не само с основните значения на думите и фразите, но и с техните по-широки семантични полета. Като черпи и други значения от тях, в хода на получаващия се по-дълъг текст модулната логика ги свързва с оприличаване и различаване с предишните значения. Добавя се и третото, характерно за нея – в хода на получаващото се по-дълго твърдение тя си служи със синоними и антоними; така нейните преходи към другото са проявени и като пазения на същото. Общият резултат е, че, като зачита повечето значения на думите, а и тяхното постоянно разминаване с нещата, които нарича и с други думи, тази втора или модулна логика често успява да изрази значително по-съответно изплъзващото се реално. Така че като променя привидно безсъвестно и думите, и темите и нещата, тя същевременно и постига представянето на това реално в по-голям обхват. Парадоксът е, че това е налице в два текста, за които не си позволяваме да твърдим, че имат нещо общо – в хаотичния разговор на компания, седнала да се почерпи, и в добрия литературен или филмов текст. Логиката на говорната модулност прави онова, за което настоява семиозисът на Пърс или което се опитват да представят формулно съвременните т.нар. модални или динамични логики. Това е и моето заключение по тази подтема. В редовото мислене и говорене се комбинират две логики – едната на фразата и изречението, т.е. логиката в тесния смисъл на думата, и другата - модулната логика на по-дългия текст, която визира не само промените на значенията, но и на нещата, от които тези значения зависят. Съвременните пропозиционални логики разработват упорито първата логика на едноредовата рационалност и се държат като специализирани науки, които се различават една от друга с оглед на важно отделно, въведено от една логика, но загърбено от друга. Така те са пропуснали особено важното положение, до което достига Чарлс Пърс - че в големия словесен знак, пораждан от нещата в човешката реч, се поражда и словесен корелат на външния обект. Да, но в това отношения няма и не може да има последователност - някои от тези пропозиционални логики са разработили другата важна логическа идея на Пърс за т.нар. абдукция. Т.е. за да може съвременното логическо знание да стане по-използваемо, пръснатото по-общо в него трябва да се събере и обобщи в използваеми позиции. Добре би било съвременните пропозиционални логики да се отърват от идеологиите на науката и практиката, които и двете се поддържат от вярата не в друго, а в истинността на едноредовата рационалност. Та какво е, казано изводно, самото логическо? Форма на свързване-отнасяне на едно към друго. Има ли мислене, и в тесния, и в широкия смисъл на думата, има отнасяне на едно към друго и речево конструиране на елементарно време-промяна? Както попитах по-горе, въпросът е дали тази мислителна форма е и в нещата в света, или е само наш когнитивен инструмент, с който си служим, за да разбираме опростено отношенията между тези неща и който инструмент представяме несъзнателно и като съществуващ. Какво правя с повторното повдигане на този въпрос? Опитвам се да вляза в основното, което твърдя в това есе – че никое говорене и мислене за нещо не стават без среда. Така е и когато средата е набелязана в онова, което се говори и мисли, но е така и когато тя не е набелязана и е било външният неутрален свят, било непосредственото външно, на което се опират това говорене и мислене. Т.е. твърдя сумативно, че ако не развият в себе си среда-контекст, което означава и особен свят-фон, т.нар. неутрални говорения и мисления са само привидно неутрални, защото се свързват или с подразбиран цял свят, или с външното тук и сега на това говорене и мислене, или и с двете, които се поставят в отношение едно с друго. Именно това твърдят по различни начини съвременните философи-контекстуалисти Дюи, Попър и Витгенщайн – че всяко логическо твърдение развива контекста на вярно или невярно оправдание. Логиците са употребили друго име, за да зачетат това положение - нарекли са се фундационалисти. Възгледът за основа и дъно (fundus) е, разбира се, стар. Той тръгва от “Втората аналитика” на Аристотел и преминава през “Размишления”-та на Декарт, за да стане и понятие в пропозиционалните логики на 20-и век в постановки на Ръсел, Луис и Чизъм. При всички тях обаче става дума за възгледи-вярвания, т.е. за мисловен контекст. Друг съвременен философ-логик – Крипке, прави съществената крачка и към възможен свят, който е нужен, за да бъде дълбинно подкрепено онова, което се мисли. Така че това, което твърдя, радикализира възгледа на Крипке, че за да може да се твърди каквото и да е, човешкото говорене и мислене (цялото, не само това в тесния смисъл на думата, с което се занимава логиката), или построяват в себе си модел за възможен свят, или присъвокупяват външен вече готов свят. Кое е особено радикалното в моя вариант на този възглед? Това, че от самия така представен принцип-функция на човешката реч без особено бавене преминавам към неговите проявления, първо, на строене от човека на човешка среда, посредством която той се полага в по-големия свят, и, второ, на проектиране на такава среда в литературни, музикални, живописни, а и архитектурни артефакти, в които се конципират възможни светове. Какво означава “възможни”? Означава вече казаното в горната формула - първо, че тези светове са по-реални малки светове тук и сега, налични в този момент на това тяхно обитаване, но и, второ, че те са налични в този момент на четене, гледане и слушане, в който се възприема тяхното словесно, визуално и слухово представяне. “Възможни” означава, че тези светове са временни по-ясни построения, отнасяни към по-неясното на целия свят. Така може да се определи и цялото човешко и да се каже, че то е един вид акт на себеполагане в една или друга по-своя среда, от която се прехожда и към по-голямото на цял свят. Което, разбира се, се отнася и за популациите на всички земни същества с единствената разлика, че те по всяка вероятност нито като популации, нито като индивиди разполагат с идея за цял свят. Не че човекът и колективно, и като индивид, въпреки че разполага с тази идея, не я загърбва постоянно и не я заменя със символните й означения, които смята за самия свят. Но, така или иначе, и в двете си проявления човешкото същество на земята разполага, а и неуморно борави с тази идея. Та кое е собствено радикалното, което допускам? Това, че откривам тази схема на по-сигурен малък свят, чрез който се познава по-несигурния по-голям, първо, в артефактите на литературата, музиката и живописта, но и, второ, в самото говорене и мислене, комбиниращо, както показах по-горе, две допълващи се логики – едната кратка и като че ли практически нужна, логика-вселогика на самочувствието и резултата, и другата по-реалистична и модулна, проявена в нашите по-дълги изкази и действия. Които две логики се допълват модулно и заедно влизат в модулно отношение с цялото наше пулсиращо праксисно съществуване. Свързвам в това есе положения, които се разбират независимо едно от друго и не се свързват. Свързвам човешкото говорене и мислене с неговите две логики с човешкото живеене на земята, структура от по-малък свой свят-среда, в която се живее, и по-голям свят, в който се навлиза и реално, и мислително с помощта на по-малкия свой свят-среда. Към това радикално, което твърдя, се добавя и не маловажният факт, че никои други земни същества не са разширили своята среда дотам върху планетата-земя, щото много често и тази човешка среда е нещо външно за нашето по-собствено човешко. Което веднага повдига питането дали това наше по-собствено е нещо просто. Не е. Нашето собствено е съставено с наслагване на повече мои собствени, които влизат помежду си в знаково комплициран смисъл. Аз съм в моята страна, но и в този град, и в този дом, но и на това място, от което знаково наслоено, знаково наслоено и върху мен, гледам към знаково наслоеното външно. При това като външното и моето никога не е същото, а пулсиращо си променя обхвата. Е, наистина твърдя, че съм тук и там, въпреки че тези “тук” и “там” са пространствено, и времево променящи се знакови ситуации. Мога да кажа, че съм в света, както и да се произнеса генерално какъв е животът, но мога да се съобразя и с по-вярното, че нито съм направо в света, нито ми е достъпно което и да е цяло пространство-време. А къде съм всъщност? В тази ситуация на време-пространство, която се променя, и то по много начини. Вярно е, че ситуациите си приличат, но е вярно и другото, че те си приличат, защото са ми слаби възприятията. Иначе тези ситуации са сложно различно-подобни, което така и не мога да усетя и още по-малко да изкажа съответно. Тогава в какво е заблудата? Във видимостта, че благодарение на логиката сме в големия свят. Това положение само изглежда истинно поради едно или друго формално съждение и умозаключение. По-точно казано, и моето, а и общото човешко съществуване е поне двойно отношение между по-малък знаково напластен свят, полаган в по-голям също знаково напластен, което налага сложно подвижно знаково отнасяне, за да може да бъде разбрано по-съответно. А и по-нататък. Бидейки в поне два свята, сме винаги в поредица от променящи се ситуации, които влияят на мисленето и разбирането ни, а и на всичко, което правим и което се мени, както се мени и обхватът на нашето разбиращо “себе си”. Това сравнително ново знание не е особено достъпно. То е дълбинната причина ония, които разполагат с него, да живеят в като че ли друг свят и време в сравнение с останалите, които го нямат. Да, но и тези засягани от това знание не живеят постоянно в този така описан свят. Той е винаги само момент в техния пулсиращо подвижен свят, в който моментите на старото и по-новото се редуват и наслагват знаково. Новото знание или по-скоро усетност за ситуативния поне двоен свят, в който живеем, не повлиява на нищо друго толкова много, колкото на подема на съвременната логика. Започнал от втората половина на 19-и век, този подем продължава и до днес. Първата голяма промяна е, че с всеки изминат ден логиките стават все повече и повече. Те се наричат с нови и нови имена. Има квантова, немонотонна, динамична, интенционална, комбинаторна, многозначна, множествена, символна, темпорална, че и свободна логика. Аз обаче бързам да кажа кое ги свързва. Първо, това, че тези логики са постигнали по-истинното множествено число. Второ, прекрачили формалната краткост, те се занимават и със съществуващото по-съдържателно. Трето, те все повече осъзнават, че и нищо, и никое значение не са направо в света, а винаги са в конкретна ситуация, от която зависят. Затова и логическите редове, които занимават съвременните логици, са вече по-дълги. Е, вярва се повече не в ситуативните светове, а в ситуативните речи. Затова и най-многото, до което се е достигнало, е правенето на нови и нови програми от модалната логика и информатиката. Живеем във времената на уреда, този програмиран малък свят с определена функция, и на надуреда-компютър, устремен към имитиране на малкия биологичен компютър на нашите мозъци. Знаем защо това имитиране няма как да бъде напълно успешно. Защото мозъкът е закачен за изложеното на промени човешко тяло, което е закачено за външната човешка среда, която включва уредите и компютрите и която е закачена за пулсиращия отварящ се голям свят. Така че по-успешно е имитирането, което наподобява тази модулност. Досещаме се колко далече са от нея редовото човешко мислене и говорене. Защото те продължават да правят умишлено не това, което е заложено в тях, като заместват сложнотията и нейното работно опростяване с две съчетаващи се логики с една или друга ясна логика и вярват, че тя може да предложи трайно решение на всички проблеми, което да е валидно навсякъде и винаги. Е, все пак поне знаем, че това заместване е в основата си нещо друго – идеален опит онзи, който го прави, да стане по този начин косвено безсмъртен. По-доброто е, че този опит постоянно се отменя - първо, вътре в самите нас от други подобни опити, второ, външно, от подобни опити на близки хора или авторитети, които следваме. Ако разполагахме с усет за повсеместната базова двойственост, бихме разбрали поне това, че така заместваме сложното реално с по-просто идеално. Но дали не можем да разберем и това по-комплексно положение - че не сме толкова сигурни “аз”-ове и че сме въвлечени в незавършващо правене на себе си, при което нашето глупаво или умно постоянно се усилват от неясно какво ненаше?
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря ви и за другите грижи, Веселина, но и за този коментар, в който още в първия абзац влизате в негативната свобода, с която сте свикнала и която е в несъгласие с моите принципи. Един от тях е, чувате го и в семинара, да се стремя да прочета по-точно онова, което коментирам, да уточня понятията му, а после с моите понятия, които сравнявам с тези на текста, да го подложа и на критика.
Докато вие веднага свободно съставяте други понятия, смесвате ги с тези на коментирания текст и пишете текст-хепънинг. Е, сега обобщавам прекалено и по-емоционално практически, защото сте постъпвала не веднъж и по-близо до изказания принцип. Но все едно – в този коментар не е така.
Аз никъде не говоря за модулен човек, защото не ме занимава идеалът, а търся средното по-реално положение, застъпвано при всеки човек. Според мен всеки живее в модулна среда, речта му и мисленето му са модулни, но той не знае това, поради което мисли и казва едно, а прави друго. T.e. постъпва модулно, а и говори и мисли модулно, когато се случи да говори и мисли по-дълго свързано. Разбира се, един текст може да е дълъг, без да е вътрешно свързан.
Та мен не ме интересува какво мисли и казва в буквалния смисъл на думата един човек. Старая се в онова, което мисли и казва, да разбера по-широкото друго модулно, в което влиза, много често и в противоречие с пряко мисленото и казваното. Това сложно отношение между външно стандартно без oсобено значение и друго дълбинно, в което се изпада, се опитвам да доловя и изразя с думи онова, което, разбира се, не е обичайно да се изразява.
Аз никога не казвам гръмко, както вие сте казала “отделното слабо човешко същество”. Би трябвало вече да знаете защо. Защото самият аз съм на моменти слабо човешко същество, а в други моменти не съм. Ние всички пулсираме между едно и друго и всички протичаме. Точно това пулсиране-протичане се опитвам да назова, а вие с лекота твърдите, че то не е назовимо и ясно показвате, че единственото, което може да се прави е тази негова неизразимост да стане предмет на нашата собствена негативна свобода.
Нека да кажа кой е парадоксът на вашата свобода – това, че служите на кауза, която иначе отричате. Да, но е така в гледната точка на малката логика. Иначе в гледната точка на модулната логика, на по-добрия свързан текст или на самата модулна среда, не е така – едното се съгласува с другото в постепенна частичност, в чийто ход се намества и нашата личност. Надменно е да го кажа, но ще го кажа като по-възрастен – това е и задачата в случая.
|
Тема № - 139 |
Коментар № - 7947 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-03-14 11:19:20 |
|
|
Така е, проф. Богданов, логиката и реториката са различни сфери и аз доста прибързано „прикачих“ техните отношения към Вашия текст. Сгреших и поради друго. Всъщност Вие очертавате един нов обект, а няма нищо по-лошо на един нов обект да „нахлузват“ стари имена и проблеми. Този обект е модулната логика. Кое я прави различна? Това, че има отношение към познати обекти – мислене, реч, свят, неща, но не е част от тях. Тя всъщност няма място, не е никъде, защото е в едно „между“ всичко това. Тя е свързващото мисленето, речта, света, нещата, идеалното, конкретното… Липсата на място, на установеност прави модулната логика динамична, променлива. Веселина съвсем правилно я „събира“ с устността и оттам по един неочакван начин - с реториката, защото устността е непрекъснато и подвижно свързване на говорещия с реалността. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7946 |
|
Морис Фадел - 2015-03-14 10:50:24 |
|
|
Зная защо не може да се напише лесно за модулния човек, за модулната логика или за модулното постигане. Проверих места в текстовете, в които става въпрос за тях – въпреки че са водеща тема, пряко (понятийно) изказани те са малко, и могат да бъдат изразени само чрез нещо друго, като в същото време не са по същество примери. По принцип модулното никога не съществува едно и също, и онова, от което се носи модулността, е устността в текста, нещо, което сега професор Богданов синонимно, но не напълно съвпадащо, нарича с „редова реч“. Парадоксално е, че онова, което реално може да се види от модулното човешко същество, е всъщност отделното слабо човешко същество, така както срещу модулната логика застава – ясната права логика. Така, човешкото същество, което живее в своята твърда и точна среда – има като възможност различни инструменти като говоренето, за да може да променя, и втори път – вътре в тези инструменти (казания, текстове, реифицирани думи) – пази и други изрази на устност, които - идват от средата-контекст, от външното, което хем приемаме като идентично, хем самото то разколебава направеното към друго правене.
Зная, че не трябва да се търси център в текстовете – но говорейки за дългите текстове, които имат възможността така да променят дискурсите, и да правят различни модули – и проследявайки характеристиките на втората логика – първото, за което се сетих – е именно това, че моделите за реалност стават изпълними благодарение на устността в текста. Което води въпроса - какво е устността? Слово отвън? Образи и представи? Гъмжилата от смисли около името?
Изключително важно е мястото на реториката в това, защото в историята на практиките (не казвам само на жанровете, защото и дискурсите, и парадигмите – всички тези скелети са свързани с практиката) нейната поява отбелязва мястото на т.нар. втора устност (вж. „Старогръцката литератра“) – след тази на епоса, правеща всяко нещо да бъде онова, което не е. Реториката устностно носи в себе си две начала – писменото и публичното – или казано по-образно – носи онова променено устно, което става по-точно (научно, понятийно, реифицирано), което ще стане такова, когато бъде прието така и от много други – поради тази причина, реториката разполага с вътрешни инструменти на устност, насочени навън, защото пространстовото около текста е по-важно от самия текст. Това обаче не е правило, защото то може да се постигне и по друг начин – например вътре в един човек („човешките речи смятат външното за контекст, към който се отнася онова, което означават, но не рядко правят и вътре в себе си този контекст, убедени, че той би трябвало да е налице и във външното“ – казва професор Богданов в първата част на текста за мисленето и логиката) – чрез потапянето на един текст в друг текст, на значение в смисъл или чрез друго, така или иначе, модулната логика не е парадигма, или по-скоро не може да остане задълго само в парадигменото. В последния коментар професор Богданов я нарече много точно – тя е и онова, което става между редовото говорене и собствените интуиции.
В първата част на текста за мисленето и логиката – тези неща се виждат в успоредността на представите и образите, както и в отношението между отделните неща и реалностите, които означават общото-модулно, от което са част и тези отделни неща, както и в практическия живот и науката, и въобще в отношението между специализираните езици, при които професор Богданов направи и това разделяне, или по-скоро свързване – между редовата и всекидневната реч – които изглеждат синонимни, но не са – и отклонението е именно по линията на практическото, което в редовата реч е повече от практическо. Това от своя страна показва в каква степен изпълнението на модела за реалност зависи от практическото, и в каква от нещо – което стои над него, и е свързано в друго измерение, така както са свързани казването и правенето.
Първият текст за мисленето и логиката има един голям принос, чрез словесния дубъл на външния предмет-обект (чрез значението и смисъла, знака и интерпретанта, реферирането като сочене и правене, действието и речта (реториката ли?) – той извежда и показва участието на казващия в динамичното битие на този предмет-обект, и участието му в реалността въобще. Във втората част на текста от това се извежда и един втори тип многозначност – когато именно в употребата думите се реифицират и свеждат до едно значение-предмет – то не е едно и също за различните хора. Това разваля опозицията еднозначно-многозначно по два начина – първо, че именно в употребата, т.е. в реалността – думата се опитва да стане еднозначна, и второ – именно в постигането на еднозначност се взривява – от употребата на различните хора.
Все още не съм прочела хубаво втората част на текста и сигурно ще трябва да коментирам пак, но искам да обърна внимание на още едно нещо – въпросът за „същото“: 1. Модулната логика работи с модули за изразяване на като че ли същото, което става и друго. 2. Преходите й към другото са проявени и като пазения на същото. Именно това е и чистата устност, която прави моделите за реалност възможни, така както модулната логика успява по-добре да достигне до реалното.
В заключение – искам да кажа, че продължавам да не харесвам определението „екзистенциална“ теория. Първо - тя помага не само в трудни моменти (любими и на Камю и дружина), ами и в хубави – и второ, защото така, както изглежда, че е отнесена към отделното човешко същество, тя всъщност носи в себе си обхвата на другото – на модулното човешко същество, за което, ако тази теория се чете отделно и ако се нарича „екзистенциална“ - няма да могат да бъдат открити тези много други неща. А винаги има нещо повече от съществуването, което може да го превърне в друго. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7945 |
|
vesselina vassileva - 2015-03-13 14:12:16 |
|
|
Първо, отговарям на Морис, защото той заговори за опозицията “логика-реторика” още в предишния си коментар. В сегашния, който е по-разгърнат, той представя тази опозиция като кръжене около едно значение при логиката и излизане от него при реториката, ако тя, разбира се, може да се сведе до учението за тропа. Проблемът е, че другите разлики между логиката и реториката не са опозитивни. Най-съществената - логиката се занимава с мисленето и с логическата реч, а реториката се занимава с особеностите на видовете речи и техните норми. Защо не влизам в тази тема?
Първо, защото не искам да остана при опозиция. Но има второ основание. Занимават ме оставащите неназовани по-общи функции на речта. Занимава ме допълването. Така съм постъпил и с двете логики – не съм ги противопоставил, въпреки че е можело, това би било парадигма, търсил съм друго – тяхната проява в по-реалното слово. Докато вие, Морис, се интересувате от опозицията, и то не като момент-гледна точка, която се изоставя, а някак реално все едно, че логиката и реториката са винаги двете страни на опозиция.
Коментарът на Георги е по-дълъг и визира повече положения. В него се казва, че не е особено голям пропуск, че не съм обяснил защо съм нарекъл втората логика “модулна”. Вече обясних, че съм постъпил говорно безотговорно, като не съм предвидил объркването между “модален” и “модулен”. То, разбира се, не е фатално, защото тези два епитета посочват като означаващи различни прояви на т.нар. логика. По-лошото е, че не съм направил разлика между мислене и логика или между реч и логика.
Знам защо не съм го направил. Защото второто на логиката, както е казал Георги, е хем матрица на първото, хем е самото това първо. В моя стил това говорно преобразуване на две в едно и обратно става без предупреждение и обърква. Вярно е, че това донякъде се извинява от името “есе”, но нали към това име е добавено и “научно”?
Георги не се объркал. Както добре показва още първият абзац на коментара му, той е разбрал, че модулната логика е съществото на всяко редово говорене, което включва и логиката в тесния смисъл на думата. Същото е още по-добре е показано в преразказа-анализ на есето “Дървото на живота” и сравнението с разказа “Заек” на Радичков. Е, голямата разлика в полза на разказа е, че в него има и репрезентации, а в есето превесът е на рефлексията.
В коментара на Георги има и обърквания отново по вина на говорната игра между едно и две в моя стил. Пропозиционалната логика не е първата логика, първата логика винаги смесва нещата и значенията. Пропозиционалната логика само прилича на модулната по дължините, които я занимават. Но пропозиционалната не прилича на модулната по другото, по което тя прилича на първата логика – по това, че логиката в тесния смисъл на думата се оправя и със значенията, и с нещата.
Като казвам “оправя се”, не твърдя, че модулната логика го прави съзнателно, то просто става в по-дългата реч. Затова и т.нар. редова реч има преднина в моята книга - защото, осъзнавайки това-онова, за разлика от всекидневното говорене, тя често е по-успешна от стегнатото научно говорене, което борави рефлексивно само със значенията, но не и с нещата и тяхното преобразуване. Второто влиза в майсторията на литературата, подсилена и от това, че в добрата литература винаги е налице и рефлексиране, но и презентиране.
Последна бележка за класовете. Не съм сигурен как е и при Фреге, и при Ръсел по този въпрос, но като дилетант, вкопчил се за редовото говорене и собствените интуиции, напомням онова, което съм казал по-разгърнато в книгата по този въпрос.
За мен има два вида класове. Едните са идеалните в съзнанието ни, които вървят заедно с думите. Те са с идеално еднакви членове, не се застъпват и всички са сами по себе си. Но има и реални класове от неща вън от нас, доколкото, разбира се, те могат да са независими от идеалните класове. Тези реални класове са с нееднакви членове, така че всеки клас се застъпва частично и от други класове. Примерът в книгата – класът от реални маси включва и маси, нарочно направени да приличат на столове, така че да поставят под въпрос функцията на масата и освен в каса на масите да влизат и в класа на столовете.
Мен, Георги, не ми се губи време да разбера дали някой учен вече не го е казал. Вероятността не е малка. Потърсете. Но съм възрастен, а и ме интересува не толкова фактическата истина кой го е казал, а повече да ми бъде на разположение и да ми служи екзистенциално.
|
Тема № - 139 |
Коментар № - 7944 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-03-13 10:02:09 |
|
|
Бих си позволил да продължа малко предишната си мисъл за това, че в текста на проф. Богданов негласно става въпрос за свързване между каращите се реторика и логика. Понятието „троп“ в реториката обикновено се мисли чрез темата, с която започва текста: „отклонението“. Тропът е структура, при която имаме „отклонение“ от предварително утвърдено „буквално“ значение. Произведеното чрез „отклонението“ „преносно“ значение е контекстуално зависимо. Стремежът да се удържи „буквалното“ значение е ключов за традиционната логика. Тя не може да понася реториката, защото реториката се занимава с моментите, когато това удържане е невъзможно. И все пак, както показват редица изследвания, „буквалното“ и „преносното“ значения или по-философски казано – идеалното и конкретното съдържание на изказването - са по особен начин свързани. Никой разумен човек не би си помислил, че в стиха на Яворов „Очите ти са звездни небеса“ очите са буквално небеса, но и трудно би могло да се отрече, че стихът добива смисъл благодарение на наличето на общи черти между очите и небесата, които в определен контекст могат да се окажат продуктивни: например „загадъчност“, „блясък“, „дълбочина“. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7943 |
|
Морис Фадел - 2015-03-12 08:11:17 |
|
|
Извинявайте за грешката, думите имат сходно звучене и неволно съм се хванал за като че ли по-познатото ми „модален“. Но все едно, не мисля, че тази страна на статията е слаба, може би е добре да се добавят само няколко думи по произхода и смисъла на термина, както и по това дали „модулна логика“ е метод, специален методологически дискурс, или е нещо, което се проявява във всяко редово говорене. Според мен е по-скоро второто и „модулната логика“ е логика доколкото е нещо като обща матрица на мисленето, която включва в себе си и т.нар. „първа“ или „пропозицинална логика“.
Да, някак се колебая за едната и двете логики. Ще обясня защо. Докато четях, останах с впечатление, че от една страна, „пропозиционална“ и „модулна логика“ са като че ли две различни неща, два типа мислене, изразени в краткото и по-дългото говорене за нещо; от друга страна, те са като че ли първото и второто на един и същ процес, който общо се нарича с думата „модулна логика“ - с уточнението, че в този случай „първо“ и „второ“ са първо и второ по-скоро в диалектически план, отколкото времево. И малко по-точно казано, едно „първо“, в което мислим за нещото като за отделно и идентично на себе си, и едно „второ“, в което мислим за същото като за друго и свързано.
Едно и две в диалектически план пораждат и трето общо. Това трето би трябвало да бъде модел за свят-действителност, т.е. обща схема на разбиране, в която онова, за което мислим, може да бъде заедно и каквото е то идентично на себе си, и каквото става при свързването и съотнасянето с други неща.
Понеже горното разсъждение е все пак абстрактно, повдига се въпросът как този преход се осъществява в конкретна реч. Преди немного време прочетох успоредно вашето есе „Дървото на живота“ и един от по-дългите разкази на Радичков, озаглавен „Заекът“. Радичков е голям майстор на живото слово и, според мен, пример тъкмо за това, което върши модулната логика. Та благодарение на него прочетох по друг начин и онова ваше есе, което толкова харесвам и в което наистина откривам не само разсъждение за т.нар. „модулност“, но и нейно показване чрез словото.
Та какво прави това есе?
Започва с образа на чинарите по склоновете на планината Саос, но като гледа чинарите, държи под око и изобщо класа на живото, което му позволява да заговори за козите, да отчете разликата между дървото и козата и после да заговори за приликите и разликите между дървото, козата и човека, оттам за колебанията, първо, в класа на живото, и, второ, в неговия като че ли образцов представител – човека, у когото има едно малко по-собствено човешко, изразено в мисленето.
Следва кратко разсъждение за това по-собствено на човека, то лесно се противопоставя на телесното, но като се мисли за работата на клетките и за употребите на тялото, се вижда, че то, тялото, действа – чрез т.нар. „отместване“ - по същия начин, по който действа и мисленето. Тази аналогия пък на свой ред позволява да се открои какво прави реалната реч, как тя прилича на живота, който се движи и спира, променя и стои, и изобщо как в по-големия клас на живото и на света-действителност няма и не може да има особена разлика между истината, в която сме се спрели за миг (т.нар. „катохична истина“), и дървото, което се е вкоренило в земята.
И т.н.
Мога да проследя още движението на текста, но ми се струва, че и това е достатъчно, за да се види по-добре как работи т.нар. „модулна логика“. Проф. Богданов посочва, че модулната логика работи с повече значения на онова, за което се говори, замества го със синоними и го сравнява с антоними. Към това бих добавил още две неща: неизпускането от внимание на по-големите класове, към които принадлежи онова, за което се говори, както и редуването между дефиниране, сравнение и описание, което редуване позволя дадените дефиниции да се потвърдят и заедно с това разширят.
Това потвърждаване-разширяване на смисъла на свой ред вече засяга интенцията ни за знаковата устроеност на нещото и по този начин се явява силен мотив за намеса в реалността. Така че по същество най-важното, което извършва т.нар. „модулна логика“, е свалянето на две екзистенциални граници: от една страна, между нещото като изцяло идентично на себе си и като ставащо различно в свързаност с повече неща; и, от друга страна, между протичането на живота и протичането на речта и мисленето. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7942 |
|
Георги Гочев - 2015-03-10 14:20:13 |
|
|
Георги и в този случай, както се казва, е “ударил в джакпота”. Направил го е косвено с предложение и задаване на въпрос, но е напълно прав – особено слабо място в моето изложение е терминът “модулна логика”. Георги и го е променил тихомълком в “модална логика”. Не че и в моите текстове не липсва това колебаене между едното и другото. Което и трябва да обясня - защо предпочетох “модулен”.
Направих го е защото “modulus” е латинското умалително на “modus”. Привлече ме съвременното “модул”, понеже то добре насочва към значението на термина-метафора “модулна логика” и по-точно към това, че за разлика от обичайната логика, която свързва еднозначно, модулната прави и друго – борави с повечето значения и на отделното нещо, но като си служи със синоними и антоними, преминава и от едно към друго нещо, а когато добре си върши работата, очертава и малък модел за свят.
Аз не наричам тази логика само модулна, казвам й и “крива”, и “втора”, т.е. постъпвам синонимноговорно с недоверие към самия термин. Редно е и той да се поставя под въпрос като всички термини и чужди понятия, които се опитват да кажат всичко с една дума. Затова и онова, което се означава с термини и понятия, се казва и с повече думи и аз съм го направил за модулната, нека да е и моделна, или крива и втора логика. Така че и в този случай на употреба на термин, както е и при двете логики, означаващото на термина се допълва-разширява от изказаното значение. Така е. За да кажем каквото и да е по-точно, свързваме поне две твърдения.
Но виждате, Георги, че точно по това не казвате нищо в своя коментар. Така че аз приемам вашето поставяне под въпрос на модулен, но и вие си дайте сметка дали тези логики са две и дали те не са и някак противположни, след като едната – малката се разширява до другото, свързано с първото и значи правещо с него вътрешно по-сложно, а другата – модулната или дългата или както и да я наречем, напротив се разширява и търси при прехода от едно към друго и модел за свят. Което впрочем и съм подчерал в заглавния текст – че тези две логики се допълват по праксисния добре известен ни начин от онова, което постоянно става в човешката среда.
|
Тема № - 139 |
Коментар № - 7941 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-03-10 09:17:25 |
|
|
Най-напред искам да благодаря на проф. Богданов за хубавите думи по повод на текста ми, публикуван наскоро във форума – аз наистина му дължа много за професията си, а също и в личен план: неговият светлоглед ми е повлиял и помагал неведнъж в трудни моменти. Та може би и затова все ме влече натам да пиша за неговите текстове като за екзистенциална теория.
Прочетох новата версия на текста за логиката и бих желал да коментирам и допълня две неща. Първото засяга термина „модулен“, второто – прехода от говоренето за едно към говоренето за друго.
На латински думата modus, от която произхожда „модулен“, означава две неща. Първо, modus e качеството-мярка, която нещо притежава; да, но понеже мярката е и отношение, а отношението е както нещо реално, така и нещо идеално, то modus означава и добра мярка, т.е. „мяра“, „умереност“ и „модел“. Второ, понеже, както казах, мярката е отношение, modus означава и практическото отношение на едно към друго, т.е. „начин“, „нагласа“, „склонност“ и „наклонност“. От последното значение на думата се е развило и граматическото значение на modus, което превеждаме с думата „наклонение“.
Употребени по отношение на говоренето и логиката, тези две значения на modus се разполагат по следния начин: първо, „модален“ може да се отнесе до опита на речта да пресъздаде убедително мярката, обема, обхвата на онова, за което говори; и второ, „модален“ може да се отнесе до опита на речта да изрази убедително ефектите от свързаността на онова, за което говори, с други неща.
Оттук и моето допълнение по онова, за което проф. Богданов пише в средата на втората част от своя текст – прехода от говоренето за едно към говоренето за друго или т.нар. „модална логика“. Според мен този преход протича по два основни начина, които произхождат от двата основни подвида на предикацията (или обозначаването), а именно репрезентацията и рефлексията.
Във формата на репрезентация модалната логика протича като че ли най-често като преход от описанието на едно нещо като отделно към описанието му като свързано и съизмерено с онова, което го заобикаля. Разбира се, това описание може да протече както в пространствен, така и във времеви план, така и в двата плана заедно. На свой ред, във формата на рефлексия модалната логика протича най-често като преход от съждение или умозаключение за смисъла на нещо към съждение или умозаключение за смисъла на смисъла на това нещо, при който преход първо се прави свързване между субект и предикат, после предикатът на съжданението става субект на друго съждение, евентуално, ставайки субект, предикатът се реифицира и т.н.
Тук се повдига и въпросът за понятието. Според едно определение, дадено от Фреге, понятието е съществително или субстантивирано прилагателно, което в изречението (съждението) играе ролята на предикат, който предикат не само описва качествата на субекта, но и го поставя в някакъв клас от неща. Така например в простото изречение „Кражбата ти е несправедливост“, думата „несправедливост“ играе ролята на понятие, тъй като поставя субекта „кражба“ в класа на несправедливостите изобщо. Но и думата „кражба“ може да бъде понятие, например в изречението „Да не платиш заплатите на работниците навреме, е кражба“.
Доколкото на мен ми е известно, Фреге обаче не засяга нито въпроса, по какъв начин понятието „кражба“ все пак се различава от понятието „справедливост“ - за нас това не са понятия от еднакъв ранг – нито пък въпроса как и защо понятията често стават субекти на изречения и по този начин загубват част от онова, което ги прави понятия. Бидейки субект на изречение, справедливостта и кражбата като че ли много по-малко се отнасят до класове от неща и много повече до нещо отделно, което се сочи в момента на говоренето.
Ясно е поне защо темата за понятията е важна – защото да се мисли, за нас означава сякаш най-вече да се говори с понятия, т.е. да се класифицира. Ясно е обаче и защо разговорът за понятията е ударил в един момент на камък – защото общо-взето е останал ограничен в плана на традиционната логика на краткото съждение и умозаключението, където понятията са в ролята на предикати, визиращи идеални класове. Какво се случва с тях в реалното мислене, което никога не протича в кратки и отсечени съждения, но в по-дълга ред – това е именно въпросът, който ми се иска да повдигна във връзка с текста на проф. Богданов. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7940 |
|
Георги Гочев - 2015-03-09 15:28:30 |
|
|
Бих започнал с подчертаването на една много плодотворна идея в текста. Той предоставя възможност за връзка между две дисциплини, които отдавна не са в добри отношения: логиката и реториката. Защото логиката в традиционния смисъл на думата е свързана с една по-малка езикова структура – изречението, докато реториката е онова второ, контекстуално и текстово, градящо аргументи, за което говори проф. Богданов. Не е възможно да отделим едното от другото. Колкото и да са обвинявали реториката, че е празнословие, без нея не може. Защото всяко наше изказване е обърнато към някого, съобразява се с определена среда, участва в някаква форма на живот. |
Тема № - 139 |
Коментар № - 7939 |
|
Морис Фадел - 2015-03-09 10:20:42 |
|
|
|
|
|