РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА МИСЛЕНЕТО И ЛОГИКАТА. III част - за това, че текстовете на всяко мислене-говорене-писане зависят от контексти, коитo ги правят както еднозначни и равно протичащи, така и двузначни и неравно протичащи. Богдан Богданов |
Втора подобрена версия |
|
Има твърдения, които казват нещо определено, но има и други твърдения, които, казвайки нещо определено, имплицират в него и второ твърдение. Оттук следва и работният извод, че във всяка речева среда има и безспорно еднозначни, и повечезначни твърдения, които за улеснение свеждаме до двузначни. По двувидов начин могат да се разберат работно и еднозначните твърдения. Първият техен вид са твърденията, че едно нещо (обикновено посочимо и пред погледа) е именно то и че един факт е именно този факт. Като казвам “факт”, имам предвид случилото се раждане на дете или случилата се опустошителна буря, а и всичко безспорно като това, че този мъж и тази жена имат три деца. Еднозначните неща и факти обаче са такива в практическата среда, в която живеем и чиято еднозначност се поддържа и от нашата всекидневна реч. Затова и в случай, че реагиралият практически започне да реагира теоретично, еднозначните неща и факти могат да станат повечезначни, да се умножат, а и всяко от тях да се нарече и с други имена. Да, но е така в идеалния план на парадигмата “теоретично-практично”, докато в по-реалния план на човешкото всекидневно говорене и действане теоретичното и практическото са примесени така, щото и в най-практическото разбиране има и теоретични моменти, а и в най-теоретичното разбиране са налице и практически основания. Което с особена сила важи за реалните човешки речи, в които теоретичното и практическото са винаги насложени и значи примесени в една базова реч-език, ползваща и същите думи и фрази, но и същите речеви функции, които ползват и примeсените в нея теоретическа и практическата реч. Но да оставим настрана думите и фразите и да обърнем внимание на речевите функции. Най-важната между тях е реферирането - всяка човешка реч реферира към нещо външно, също и в случая, когато то е и вътрешно като особеностите на речта. Разбира се, всяко по-дълго рефериране е поне двойно – означават се и отделни неща, но винаги се означава и едно или друго по-голямо нещо, свързано с тях. От което изглежда следва особената реакция на т.нар. практическа реч. Тя иначе вярва на онова, което означават думите – и на означаваните неща и факти, и на означаваните непосочими положения. Без да се разсейва в тяхното коментиране, нашата практическа реч поддържа основното значение, като го свързва неотделимо и с думата, и с означаваното нещо. Което сливане на думите с техните значения и означаваните неща наричаме реифициране. То не е толкова невинно, колкото изглежда. Защото пренася и поддържа идеологията на практическото разбиране на свят. Прекарвайки толкова време в едно или друго всекидневие, неусетно за самите нас започваме да следваме тази идеология и тя заработва в динамичната структура на нашите личности. Не че не се влияем и от други опити. Повечето от нас ползват усвоени професионални опити с други разбирания за свят. Но колкото и да се примесват в несъзнатото на нашия практически опит, те така и не успяват да поставят под въпрос неговата визия за свят. А тя в какво е проявена? В това, че както в нашия език-речник всяка дума има основно значение и този наш език-речник е устроен сумативно, по подобен начин механично-сумативно е устроен и нашият свят, който поради двете думи “пространство” и “време” се дели на пространство набор от отделни неща и на време наниз от събития-факти. Което до какво води? До това, че бидейки дълбинност от несъзнато, върху което се развива и съзнато, нашето разбиране-говорене е двойствено. Ние смятаме, че разбираме и изследваме с нашето съзнато, което обаче, колкото и чисто теоретично устроено да ни се струва, се опира и на представената несъзната практическа визия за свят. Оттук произтича и не незначителното последствие, че никоя теория не е без примес от практически основания и никоя практика не е и теоретично ненасочена. Този възглед все още не се споделя. Към което се добавя и втора липса. При гъмжилото от математически подходи в нашата съвременност продължава да не е разработен метод за точно определяне на дозите на теоретичното и практическото, които се преплитат в реалните практики и теории. Прави се друго - това преплитане сублимативно се превръща в пълно отделяне на теоретичното от практическото, като всяко от тях в зависимост от случая се смята за коректор на другото. Ето какво стана дотук в текста. В началото влязох в работно полутеоретично-полупрактическо разбиране за двата вида еднозначни твърдения във всяка човешка среда. Твърденията по първия вид, отнасящи се за нещата и фактите, доведоха до изказания принцип, че всяко реално разбиране е устроено като примес на теория и практика. Независимо, че има само рамков вид и не е разработено, то би могло да се използва поне ориентировачно за по-вярното разбиране на втория вид еднозначни твърдения. Този втори вид визира принципите, които са нещо просто и еднозначно. Да, но основанията за това не са едни и същи при двете групи от хора, които смятат така. В първата група, която е многобройна, влизат и редови хора, и изследователи. И едните, и другите смятат, че принципите съществуват реално. Поради което и едните, и другите не се колебаят да подчиняват реалните неща на принципите. Спокойно може да се каже, че повечето хора правят именно това – стараят се да подчинят нещата и фактите на определени принципи. Втората група е малобройна. В нея влизат учени-рационалисти, които са и номиналисти. Последното означава, че за разлика от своите колеги реалисти те смятат, че принципите не съществуват реално, а са човешки когнитивни форми. Което и позволява принципите да бъдат прости еднозначни положения за разлика от реалните неща, които се разбират чрез тях и които не са идентично на себе си съществуващо, както смятат реалистите. А какви са? За една още по-малка група номиналисти, отнесени към принципите, реалните неща са многопринципни многозначни образувания. Такава горе-долу е и моята теза. Добавям не случайно “горе-долу”, защото в тази иначе номиналистка теза има и примес от реализъм - аз смятам, че макар и силно видоизменено, нещата носят в себе си принципите и значенията, с които ги разбираме. Колкото и да усъвършенствам своя изказ, няма да мога да изкажа теоретично убедително това положение, тъй като и то е компромис между теория и практическо разбиране. Този компромис валидира именно това - разликата между мисленето за принципите, които не съществуват и затова се смятат за еднозначни, и повечезначните реални неща и факти, които са такива, защото съществуват реално. Кое е теоретичното, примесено в това практическо разбиране? Прекалено твърдото отделяне на принципите от реалните неща. Но по-добрият отговор налага и добавката, че прекалено ясното отделяне е проява и на практическо разбиране. Така че по-доброто по-съответно истинно разбиране, е че първото и второто са преплитащи се и разменящи местата си гледни точки. Теорията и практиката са антонимни действия-разбирания, когато се разбират по принцип. Но в плана на реалното и на реалната реч, която го представя, те са свързани и едното не само прилича на другото, но може и да се изказва с неговия смисъл. Същото това преплитане на по-теоретично и по-практично засяга и принципите на човешкото мислене, говорене и писане, тези три различни човешки действия, които са различни като думи, но в реален план са свързани едно с друго. Независимо дали се отнасят поотделно или общо и за трите действия, тези принципи осигуряват едва ли не най-святото в човешката среда – смисъла, свято дотам, че за него дори не си позволяваме да твърдим какво е. Но какво е все пак смисъл? По косвения отговор на логиката смисълът е убедително времево свързване на едно с друго. Ако речем да продължим и нататък, смисъл е нещо да е свързано с причина и цел, но и с това да е в мрежа от повече неща и чрез нея да е зависимо от контекст-среда.
Тези правила за постигане на смисъл се отнасят и за нашата работна схема-модел за речева среда с нейната алтернатива на еднозначно и двузначно твърдене. Бихме искали и в реалните си проявления те двете да са ясно разграничени, но е така само в принципа на класирането им в два различни вида. Иначе, колкото по-реални са случаите на твърдене на нещо, те са толкова по-примесени в него. Така че практическата гледна точка ни налага да работим с еднозначни принципи, но не и да вярваме, че те се реализирани точно такива, каквито са, в нещото, което се разглежда чрез тях. Същото се отнася и за самото нещо. То е отделно само по принцип. Иначе реално е свързано с други неща и като се променя и само, и заедно тях, образува с тях относително цяло, което и то не е само независимо, а влиза в отношение и със среда. Това е и агентът на двузначността, защото всяко нещо може да се разглежда и само по себе си, но и свързано, т.е. може да се разбира и еднозначно, но и двузначно, и то по различни начини. Така че, ако се наложи да се изкажем практически за нещо, можем да постъпим еднозначно. Но и мисленето, и говоренето, и писането са устроени така, че могат да продължат и по-надълго и да представят и изброеното по-горе в ред от твърдения. В това вече по-дълго модулно изказване, естествено, нещото може да стане и друго и да се нарече и с друго име. Което и повдига въпроса кое прави възможни еднозначните твърдения за едно нещо и за един факт, ако съществуващото е винаги заедно с друго, винаги е в среда и винаги е променливо и двузначно. Първо това, че краткото еднозначно е необходимо, за да може да се премине и към дългото двузначно или повечезначно мислене-говорене-писане за същото, при което то става и друго. Има и второ основание. То е, че в този момент сме във временен малък свят, в който сме в отношение с това нещо. Затова и се абстрахираме от неговата променливост и свързаност с други неща и можем и да сметнем практически, че нашата реч е добър инструмент за неговото назоваване, а и че сме направо в света, в който имаме работа тъкмо с това нещо. Което е невярно и в този смисъл, че като посредничи между нас и нещата в света, речта посредничи и между нас и някакви други като нас, които си служат със същата реч и които, въпреки че в този момент не са тук, са все пак тук косвено чрез речта, с която си служим. И то заедно с тях ние си служим с тази реч не само, за да назовем нещо външно, а и за да си послужим и с наличния в речта двоен модел за свят, съставен от образа-модел на нашия малък по-човешки свят, чрез който можем да погледнем и към другия по-голям и по-трудно разбираем. Навсякъде и във всичко двойности. Постоянно говорим за едно нещо и по една тема експлицитно като за идентични на себе си, съществуващи обективно и значи имащи същности, но имплицитно правим и друго – сравняваме и различаваме това нещо и тема от друго нещо и тема и твърдим, че едното е по-добро от другото. А как го внушаваме, като не говорим за него? Посредством някаква реторика, ако говорим, някаква стилистика, ако пишем, или някаква емоционална нагласа, ако мислим. Затова и твърдя, че никой устен, писан и мислен текст не е само текст в тесния смисъл на думата, а винаги е съпроводен от контексти, които текстът мъкне, наслагва и включва в своето неравномерно протичане. Ако можехме да сме сигурни в аналогиите, бихме казали, че когато правим това добре, мислим, говорим и пишем полифонно, т.е. така, както звучи протичането на една соната на Бетовен и на един етюд на Шопен. За постигането на тази полифонност в човешката речева среда са на разположение и едри дискурси. Ето и двете противоположни грижи на двата дискурса на научната и умишлената логическа реч и на речта на поезията и литературата. Първият отстранява полифонността на смисловото наслояване и на неравното протичане на текста, а вторият се опитва в обратното - запазва това наслояване и смисловата “мелодия” на протичането на текста. Не че те винаги успяват да постигнат това във висока степен. Към правеното от тези два дискурса е редно да се добави и усилието на третия голям дискурс в човешката речева среда – на всекидневното говорене. Казвам само най-общото - то без никакво колебание борави и със смисловото наслояване, и с неравността. Което е не укор, а похвала. От тази иманентна похвала последва и онова, което направих в книгата, която публикувах наскоро, като въведох компромиса между всекидневното и по-теоретичното говорене-мислене и го нарекох “редово”. Редово е всекидневното говорене-мислене, което осъзнава своята двузначност и неравност, а и своята двулогичност - естественото редуване на еднозначната логика на краткото казване с модулната логика на по-дългия текст. На възможността за такъв компромис се основава и моето убеждение, че т.нар. редово говорене-мислене влияе положително и на научно-философското говорене-мислене, а и на това на логиката в тесния смисъл на тази дума. Което не пречи да се отнесем позитивно към коментирания теретико-практически принцип да се прави разлика между еднозначните принципи, които имат инструментален характер, и по-реалните неща и положения, които се разбират посредством тези принципи. Но защо казвам “по-реалните неща и положения”? Защото те не са самите реални неща и положения, а са вече проникнати от едни или други принципи. Както нещата и положенията, които разглеждаме като неща, са вече моделирани речево, така и принципите, с които ги разглеждаме, при цялото ни старание да бъдат чисти и еднозначни, са вече нападнати от примери, които са ги уточнили и, така да се каже, са ги примъкнали към себе си. Така че някой може да говори само за принцип, но примерът може да е залепнал смислово за принципа и това да не е самият принцип, а залепналият за него пример, който го прави по същество относително реално нещо. Това впрочем се случва много често, когато се обсъждат принципи. Не друго, а именно осъзнаването на това обичайно смесване на принципите и когнитивните парадигми с примерите, които потвърждават тяхната валидност, би стимулирало според мен по-доброто научно мислене-говорене. В книгата, която публикувах наскоро, ту правя това отделяне, ту се отдавам на удоволствието да покажа напразния опит да се отделят принципите от нещото, което се обсъжда чрез тях. Така или иначе, и двете словесни действия са речеви игри, защото в по-реален план принципите и нещата са винаги свързани и могат да се отделят само частично и условно. Каквото и да правим, можем само да внушим реторично на другите и себе си, че представяме именно това. Никога обаче - също и със средствата на изкуството, не можем да представим нищо определено съвсем адекватно. Защото мисленето-говорене-писане е и разбиране, а разбирането винаги спира до нужна сега и тук истина. Ние не уточняваме разликата между мислене и разбиране в това мислене в широкия смисъл на думата, което, нека да повторя, също като мисленето в тесния смисъл на думата, няма как да не спира до определена истина, понеже няма как да не зачита една или друг външна ситуация-среда-контекст-свят, а и няма как и да не я замества с модел, който хем да я сочи, хем да я подобрява, като я прави така и по-разбираема. Та какво са, казано в заключение, мисленето в тесния смисъл на думата и логиката, разгледани по-надълго в това есе? Те са две действия всяко със стойност и само по себе си, но и в отношение към другото, което добавено към него, го остойностява от своя гледна точка и така като че ли му намалява стойността, но всъщност парадоксално я потвърждава, защото, гледано по-общо, едното все пак не може другото.
|
|
Коментари по темата |
|
Подетото редово – Богданово говорене за органиката на преливанията между практика и теория е наистина знаменателно. Напълно съм съгласен и с Морис. Хуманитаристът-есеист и вече уважаван учен-интегратор, предизвиква и обогатява, по един необясним начин и най-заклетите поклонници на триединствата при нас психолозите между експерименталната, теоретичната и практическата психологии, вкл. и психотерапиите. Тези, над стотина официално приети дисциплини, са немислими, без преливанията между експеримент-теория-практика. И за мен Гадамер в „Загадката на здравето” е проникновен и неповторим. Гадамер провижда и ролята на измерванията, до тяхната най-висока днешна математизация и логистика. Богданов оригинално открива, някакви базални и първородни неотделимости между теоретично и практично, във и чрез редовото говорене. Вече сме наясно, че редовото говорене-мислене-правене-разбиране е нещо друго – то стои високо над всекидневното вербално общуване, което също му влияе, но се родее и с научното познание. То е и модално логистично. И това, Богданово редово говорене, имплицитно и херменевтично сливайки понятийни подходи с наратология, ни приземява и може да се превръща в най-благодатна почва, за подхранване със свежа кръв и с корективи, проникващи дори до най-високите етажи, особено на психологизираното човекознание. И понеже самият той е надарен и ерудииран имплицитен психолог-персонолог (още от „Отделно и заедно”), освен филолог и културолог, практик-строител на научно-образователни и други социални институции и пр., дори неосъзнато-непреднамерено ме подкрепя в увлечението ми да твърдя, че триединството на десетките експериментални, теоретични и приложни психологии е неоспоримият, макар и не единствен дискурсен и приложен фундамен, модулен споител, със системообразуващи модератори и пр., в хаотичната „сграда” на хуманитаристиката, разбирана предимно като човекознание; но самата разнородна психологизация, която генетично е био -ментално-просоциална, естествено е допълвана и корегирана и усилвана от естетизираната и морално хуманизирана наратология, художествена литература, театър, опера, кино, медии и пр., със съпътстващите ги специфични теории и практики, вкл. и на присъщите им и новооткрити междинни нива на т. нар. редови говорения. Оттук нататък следват много замъглени проблеми, в диадите теория-праксис, за които ще споделя нещо допълнително, пак в подобен, есеистично колегиален и редови по стил, обмен на мисли. Не съм проучил обширния нов коментар на Веселина. Очаквам, че той пак е изпълнен с най-доброто пунктуално познаване текстовете на професор Богданов и с нейните просторни иновативни виждания.
С колегиални благодарности – от Искро
|
Тема № - 140 |
Коментар № - 7955 |
|
Искро Косев - 2015-04-05 11:35:57 |
|
|
Благодаря за отговора, професор Богданов - това е важно - че реалността е за някой, който я прави. Постоянно се забравя - точно както е по казаното за идеологията и отделните опити. А още повече е хубаво, че реалността е и за друг - вътрешен или външен, постигащ общото или уголемяващ, но винаги надхвърлящ. Не само протичащ.
|
Тема № - 140 |
Коментар № - 7953 |
|
vesselina vassileva - 2015-04-02 16:56:42 |
|
|
Веселина, смело и голямо развързване-свързване е вашият нов коментар. Разбирам, че голяма част от въпросите, които повдигате, а и няколкото въпроса, които поставяте, ще получат отговор в новия текст “Теория и практика”, който завършвам и скоро ще ви изпратя да го публикувате. Но искам все пак да отговоря на последния въпрос за реалността.
Това, което наричам реалност, е преди всичко нещо, което протича - т.е. то е текст и има времева структура, но най-същественото е, че е на някой, който го прави. Разбира се, представлява и напластеност. Ако е текст-реалност, с който се разбира друг текст-реалност, двата текста се оказват един върху друг и образуват общия текст-реалност на това разбиране. Ако това разбиране става вътре в друга протичаща реалност, която му оказва влияние, това влияние е коефициент пред скобата на това протичане-разбиране-реалност. Та това е съвсем накратко за реалност. И нека да спра дотук.
|
Тема № - 140 |
Коментар № - 7952 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-02 15:49:41 |
|
|
Прочетох първо заглавния текст, който е много свързан с книгата, но очаквайки с интерес да прочета и двата коментара, които пък успоредно обясняват него, за да видя дали те ще съвпаднат с онова, което аз съм разбрала и което на мен ми се вижда важно в текста.
Онова, което в края на текста обърна представите ми, e разбирането, което винаги спира до нужна сега и тук истина – обратно на всички по-дълги неща, на протичанията, на фона на цял свят. И това е така не само, ако погледнем на разбирането като на нещо идентично на себе си, на факт или на принцип – напротив – разбирането спира до нужна сега и тук истина, тогава, когато го виждаме в неговата динамичност. Когато го виждаме в свързване и в среда – защото това, че мисленето-говорене-писане е и разбиране – е свързване, а „тук и сега“ е среда. Това ми се стори много интересно и не го бях осъзнавала досега, защото, когато казваме „Аз разбрах!“ – въобще не е чувстваме като да сме спрели само в едно малко конкретно нещо, а напротив. По някакъв начин тази линия съществува и в „Текст, говорене и разбиране“ – защото си спомням, че когато проф. Богданов публикуваше първите варианти на текстовете – на няколко пъти си помислях (грешно, но и вярно), че ролята на кратките, тук и сега неща – е важна за протичането-правене.
В същото време, спирането до определена истина не е точно спиране, защото е част от една по-дълга система, която има следното протичане: разбиране-мислене – определена истина – среда – модел – сочене и правене – разбиране-мислене. Дали тя е кръговрат и дали, така както можем да съберем мисленето и разбирането (които могат да са равносилни и събрани по същия начин както теоретичното и практическото) и както можем да съберем соченето и правенето – можем да съберем и – истината-среда-модел? Истината-среда-модел вече не е самото спиране до краткото идентично тук и сега.
За професор Богданов революционното в текста е отношението между теоретичното и практическото, но според мен, има и други още по-революционни неща в текста, които при това не са разделени по принципа на редовото и специализираното. Кои са те?
1. Фактът без протичане, който може да живее в практическата среда.
2. Това, че тази практическа среда се поддържа не от какво да е – а от всекидневната реч.
3. Ролята на речевите функции, които са като по-долния етаж на дискурсите, за които проф. Богданов говори в „Дискурс, текст и смисъл“, защото като маркиращи практическата реч, която поддържа основното значение – те са и това, благодарение на което може да се премине от едно към друго – в случая на реифицирането – между думите, значенията и означаваните неща. Но, ако използвам текста от книгата – между по-краткия и по-дългия текст, между дадения и разбрания текст, между каквото и да е казване наново.
4. Реифицирането не е само онова малко, точно и отделно, което си представяме, когато свържем в едно думата, значението и самото нещо – то пренася и поддържа идеологията на практическото разбиране за свят, успоредно с която действат и „други опити“-разбирания за свят, които никога не я побеждават. Получава се връзката идеология-опити, като обаче основното, което се ползва не са самите опити.
5. Това пето за мен е най-революционното в текста, за което май професор Богданов не казва нищо в коментарите си, което означава – че аз съм го разбрала грешно – но ще го напиша: несъзнатото и осъзнатото, като съзнатото е теоретично устроено, а несъзнатото е практическа визия за свят. (Всекидневната реч се справя с многозначността също неосъзнавано.) Тук отново си личи – онова обратно, спрямо реалното – съзнатото е много по-малко и кратко.
6. По отношение на втория вид еднозначни твърдения – принципите - се казва, че нещата носят в себе си принципите и значенията, с които ги разбираме. Така ли носят текстовете своите дискурси? И води ли това съдържане на принципите вътре в реалното до протичане-моделиране?
7. Седмото революционно е компромисът между теорията и практическото разбиране (който се прави и между принципите и реалността), който валидира разликата между мисленето за принципите, които несъществуват и затова се смятат за еднозначни и повечезначните реални неща и факти, които са такива, защото съществуват реално. Посочена е интересна връзка – между еднозначното и несъществуващото. Еднозначното и несъществуващото трябват, за да се постигне многозначното реално съществуващо – те са отправната точка.
8. Смисълът като протичане-свързване. (А значението?)
9. Еднозначните твърдения са възможни – първо, за да се премине към по-дългото многозначно мислене-говорене-писане за същото, при което то става и друго, второ, защото в този момент сме в малък свят, в който се свързваме с това нещо.
10. В петата точка казах, че съзнатото и несъзнатото е най-революционното в текста, но има и друго - двойният модел за свят: „като посредничи между нас и нещата в света, речта посредничи и между нас и някакви други като нас, които си служат със същата реч и които, въпреки че в този момент не са тук, са все пак тук косвено чрез речта, с която си служим. И то заедно с тях ние си служим с тази реч не само, за да назовем нещо външно, а и за да си послужим и с наличния в речта двоен модел за свят, съставен от образа-модел на нашия малък по-човешки свят, чрез който можем да погледнем и към другия по-голям и по-трудно разбираем.“ Не зная дали в тази точка, или в следваща да добавя и това, че - можем да внушим имплицитното. Професор Богданов казва – чрез реторика, стилистика и емоционална нагласа – но дали не е и чрез всичките тези неща, които дотук класирах като революционни – чрез съзнатото, което е една малка част, носена от неосъзнаваното, чрез речевите функции-дискурси-опити и принципите-парадигми-примери?
11. Въпросът за контекста, който не е само тук и сега ситуация на време-пространство, е също голямо революционно нещо в текста. В „Дискурс, текст и смисъл“ е дадено най-протичащото определение за текст, което не мога да не свържа и със сегашния текст, в който се казва, че никой текст не е само текст в тесния смисъл на думата, а винаги е съпроводен от контексти. Да – текстът е съпроводен от контексти на: 1. Контексти от тук и сега ситуации, 2. Контексти от идентичностите на отделни хора, които го разбират, 3. Контексти от дискурси, парадигми и речеви функции. Контекстът, който ни занитва за текста, е всъщност и протичане, и е съставен – защото текстът - не случайно казва проф. Богданов - мъкне, наслагва и включва контексти в своето протичане. (Тук е моментът да покажа от какво най-много ме е страх в текстовете на проф. Богданов – това „мъкне, наслагва и включва“ не е просто речевата функция на градацията и подсилването на значението чрез троп – то е живо и означава живи различни неща – текстът мъкне дискурсите, наслагва разбиранията, включва тук и сега ситуациите.) В „Дискурс, текст и смисъл“ е казано нещо много важно – имаме нужда от казвания наново, защото контекстът се променя. Нашите текстове спрямо дискурсите са „поместване на актуалното свое в неактуалната не негова схема на вече казаното от дискурсите, които ползва“. Тук е и голямата схема – според която - освен че се настаняваме в стандартния смисъл, който се носи от дискурсите - текстът веднъж се поражда от случилото се на неговия автор разбиране, но и втори път – от случилото се разбиране на другиго, който го ползва – това е пораждането на друг текст. Тази двутекстовост е заложена в текста така, както е заложен стандартният смисъл на дискурсите. В тази точка влизат и големите дискурси: на научното, който намалява полифонията в мисленето, говоренето и писането, на литературното, което пази полифонията, на всекидневното говорене. Дискурсът на всекидневното говорене – е отместен и към редовото говорене като компромис между всекидневното и теоретичното, осъзнаващ преливането между еднозначното и многозначното и - краткото и дългото.
12. Отношението между принципа и примера е също голямо революционно нещо в текста. Защо? Проф. Богданов говори за „по-реалните неща и положения“ – които са реални, но не са самите реални неща, защото са проникнати от принципите, а от своя страна принципите също не са чисти, а са проникнати от примери, които ги уточняват, придърпват и почти превръщат в реални неща. Така – всекидневното говорене се придърпва към реалното чрез теоретичното, а принципите се придърпват към реалното чрез практичното и се вижда реалността в действие.
По отношение на коментарите – искам да обърна внимание на две неща – това, че репрезентирането и рефлектирането се отнасят не само за литературата, а за човешката реч въобще. И другото – което проф. Богданов посочва като второ по важност за книгата послание, това, че ние не характеризираме принципите нито като наши понятия, нито като реални проявления – което не означава ли, че не ги характеризираме нито като опит, нито като пример?
Свързвайки реалното, примерното, литературния дискурс и човешкото говорене въобще – мислех по следния въпрос. В „Разказ, време и реалност“ често се говори за „примерни положения, които като че ли могат да се случат наново“, „примерни съдби като тази на Одисей“, „моделиране на примерен смисъл“, „благополучие с примерен смисъл“ и въобще за примерността като истински излаз от литературния текст към контекста и на онзи, който разбира – и на онова, което носи дискурсивната схема – и значи излаз към по-реалното – и в същото време примерността в литературата има и същата доза моделност и моделираща функция. Това реално, създадено чрез залепването на примера за принципа, което е уточняващо и сякаш спиращо – защо изглежда, че има обратна функция от литературния дискурс, където примерът, напротив, има разсейваща функция да може не да се уточни, а да се отнесе за повече хора?
Това ли е реалността – нещо уточнено, което става и за други – случване, което става и за други, свързване, което става и за други? |
Тема № - 140 |
Коментар № - 7951 |
|
vesselina vassileva - 2015-04-02 01:31:43 |
|
|
Oбещах в предишния коментар, че в следващия ще довърша представянето на т.нар. модулна логика на втората част на заглавния текст. Ще кажа само това, че и в тази част има отваряния и затваряния на скоби и подемания на теми. Това кривуличещо преминаване от едно към друго според мен е и навързване на повече твърдения, които прерастват и в често оставаща неназована свръхтема. Но аз няма да изпълня обещаното, ще направя друго – ще подложа на критика заглавния текст. Защото модулната му логика прикрива нещо недобро – подемане на важни теми без обясняване на тяхната връзка със стари вече обяснени теми. Такава нова, и то революционна тема в текста е, че всяко мислене-говорене-писане е смес от теоретично и практическо разбиране.
Да, но, първо, не съм казал теоретичното и практическото какви признаци имат, и, второ, само съм показал, че признак като ясното отделяне на две неща е характерен и за двете. Мога да посоча и други недоизказаности. Така че текстът е важен и трябва да се пренапише. Но не веднага, а по-късно след ясен немодулен заглавен текст по темата “Теория и практика”. Към което ме подтикна и доброто представяне на Ясен Захариев на семинара за книгата на Гадамер “Загадката на здравето”, посветено на първия текст в тази прекрасна книга - “Теория, техника, практика”.
Сега ще направя друго – ще представя накратко основните три принципа, за които ратувам в “Текст, говорене и разбиране”. Там това не беше нужно, но ето вече изпадам в по-чисти разяснения и то се налага. Първото основно, което твърдя в книгата, е, че онова, което е отделно като дума и понятие, какъвто е и случаят с двете идеи в опозицията “теория-практика”, не е такова като реално проявление – в него теорията и практиката са примесени. Второто основно, което казвам в книгата, е, че ние набелязваме само най-общо подобни принципни положения, без да ги характеризираме нито като наши понятия, нито като реални проявления. Така щото на дело смесваме едното с другото, без да е ясно за какво говорим – за понятията или за проявленията.
В книгата, разбира се, не липсва и възгледът, повторен и в този заглавен текст - че това смесване е оправдано. Защото нито нашите реални понятия са чисти понятия – те винаги са приближени към реалното, нито реалното е самото реално, защото и то е вече някак разбрано и обяснено. Сега добавям и следното, което не съм казал – че ако всички други смесват и не разделят понятията от реалните неща, философите би трябвало поне да знаят, че смесват понятието за нещо със самото нещо и по този начин го правят по-добро отколкото е то реално.
Трето на тази основа развивам особена теория на текста. Наричам текст и помисленото, и устно изреченото, и записаното, като добавям и четвъртото на разбирането. Смятам, че и то е текст, и то не непременно отделен, а свързан с текста, който се разбира. На тази основа развивам и усложнения възглед, че текстът е подвижна структура от съдържание и смисъл. Във всеки текст става дума за отделни неща, които са и свързани, и то в два аспекта – спрямо външно, което е налице и в текста (едното, което разбираме), но и промененото външно в текста, също и отделно, и свързано. Или казано по друг начин, всеки текст реферира и към отделно, и към цяло външно, но и построява в себе си и отделното, и цялото такива, каквито те трябва да бъдат.
Така че преди да се говори за литературния текст, настоявам, че е нужно да има по-общо, което да се отнася за всички текстове. Истината е, че това по-общо не се коментира. Причината е известна - реифицирането на професионалните предмети. Така или иначе, не особено умно се смята, че езикът си е език, а литературата - литература. Оттук произтича и отрицателното последствие, че за литературните текстове се говори по избрани аспекти, които маркират литературността като нещо специфично. Докато тя е налице във всеки текст и значи във всяко помислено, говорено и записано. Защото не на литературата е присъщо да представя външното като такова, каквото трябва да бъде. Това е присъщо на всяка човешка реч, която каквото и да прави, хем реферира към нещо, хем никога не го представя точно такова, каквото е, ами добавя и онова, което то трябва да бъде.
Това са трите основни принципа, които коментирам в книгата, разбира се, по двойния начин – като смятам, че те са и по-верни в сравнение с други принципи, но и като им придавам и яснота, каквато те нямат. Доказва го между другото и съпротивата те да се приемат.
|
Тема № - 140 |
Коментар № - 7950 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-03-20 10:19:37 |
|
|
Зад чисто познавателните цели на този текст виждам и нещо друго: една защита на теоретическото мислене и говорене, които днес са изложени на опасността да бъдат дисквалифирани, защото са неприложни, непрагматични или направо – непрактични. Същевременнно вече не можем да се върнем към старата слава на теорията - тя е доста проблемна. Чистата теория не може да избегне идеологията и унижението на конкретното и уникалното. Доказват го публикуваните наскоро тетрадки на Хайдегер, в които съвсем ясно се вижда неговия антисемитизъм и неговата близост до нацизма. Така че трябва да се търси един друг път – път не на отричането на теорията, но не и на нейното безапелационно утвърждаване. Шанс за това дава този текст със сложното отношение между теоретично и практическо, което разработва. |
Тема № - 140 |
Коментар № - 7949 |
|
Морис Фадел - 2015-03-19 11:56:56 |
|
|
Ето какво стана дотук в текста. В началото влязох в работно полутеоретично-полупрактическо разбиране за двата вида еднозначни твърдения във всяка човешка среда. Твърденията по първия вид, отнасящи се за нещата и фактите, доведоха до изказания принцип, че всяко реално разбиране е устроено като примес на теория и практика. Независимо, че има само рамков вид и не е разработен, този принцип би могъл да се използва поне ориентировачно за по-вярното разбиране на втория вид еднозначни твърдения.”
Искам да разгърна този дванайсети абзац от заглавния текст и да покажа модулната логика на неговата първа част. В случая тя отваря и затваря скоби и развива в тях подтеми-отклонения, за да се върне към вече казаното без обяснение, че, гледано работно, всяка реч е полутеоретично-полупрактическо разбиране.
В първия абзац на заглавния текст съм направил работна двоична класификация на всички твърдения, като съм ги разделил на едно- и повечезначни. Във втория абзац съм направил същото с първия вид на еднозначните твърдения. Разделил съм ги на два вида, като съм представил набързо първия вид. След това съм отворил скоба и съм казал, че този дележ е възможен, ако говоренето не е теоретично, защото, ако е такова, еднозначните неща и факти биха станали повечезначни. След което съм продължил в по-вярна посока и съм казал, че във всяко реално слово теоретичното и практическото са насложени, което, както се разбира по-късно, означава и това, че теоретичното може да е практическо и практическото - теоретично. След това съм затворил тази недовършена скоба и съм отворил друга по темата за реалните човешки речи, в които теоретичното и практическото са винаги насложени.
След което в нова скоба съм характериризирал общо практическата реч и съм казал, че нейната основна проява е сливането между значението, думата и означаваното нещо, което сливане наричаме реификация. После в нова скоба-тема за идеологията на всекидневната реч и всекидневното е обяснено защо никоя реч не може да бъде идеално теоретична и идеална практическа и защо в научните изложения винаги има и твърди реифицирания, но и разделяния на значенията от думите, значенията и нещата, като дозите на едното и на другото все още не могат да се измерват. След това, надявайки се, че съм уточнил и поправил първоначалното работно разбиране с тезата за полутеоретичното-полупрактическо слово съм влязъл в повика за зачитането му и в опита да се опра на него, за да разбера по-точно втория вид на еднозначните твърдения, които се отнасят за принцпите.
Т.е. цялата първа част на заглавния текст, с отваряне и затваряне на скоби и натрупване-коригиране на подадени теми, е изяснила донякъде новото твърдение какво представлява редовото и теоретично, но и практически насочено слово. В следващ коментар ще покажа модулния ход на останалата част на заглавния текст и ще се опитам да сведа до прав ред това негово криволичещо протичане.
Добре осъзнавам, че пропъдих и малкото коментиращи, които имаше, което, е и загуба, но то става и в името на малкото добро, че мога да покажа по-сухо какво става в един по-дълъг текст.
|
Тема № - 140 |
Коментар № - 7948 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-03-18 15:25:35 |
|
|
|
|
|